62° 14′ 25″ N, 25° 44′ 40″ E

Kirjan hinta 10 €
(alennusta myönnetään hyvännäköisille naisille)

(ps. kuva ois kiva)

Elokuvana tämäkin tarina toimisi paljon paremmin.

”Minun kirjassani ei tule olemaan mitään perinteistä ‘alku, keskiosa ja loppu’ -rakennetta, 
vaan sellainen rikkonainen. Mutta ei perinteisessä mielessä rikkonainen. Siinä myöskään 
ei ole onnellista loppua. Henkilöhahmot eivät kasva ihmisinä, eivätkä opi latteita elämän 
tosiasioita tarinan edetessä. Sitä ei voi laittaa mihinkään yhteen genreen. Siinä ei ole 
yhtä päähenkilöä. Se ei ole metafiktio, muttei myöskään piilottele rakenteitaan. 
Siinä ei ole mitään naiivia opetusta ja sitä ei voi kuvata oikein mitenkään.”

– Kyösti Pöysti –
Oli synkkä ja myrskyinen yö...

Heh heh. Huijasin. Sillä hetkellä ei ollut yö, ei ollut myrskyistä, eikä edes synkkää. Olen vain aina halunnut aloittaa kirjan noilla sanoilla. Oikeasti oli aurinkoisen kaunis alkukesän iltapäivä.

Minä olen tämän tarinan kertoja. Nimeni ei ole kokonaisuuden kannalta merkityksellinen, joten voit kutsua minua vaikka Kertojaksi. Omaperäistä, eikö? Jos olet varustettu normaalia vilkkaammalla mielikuvituksella, niin voit toki halutessasi keksiä minulle jonkin muun nimen.

Otin myös vapauden sinutella, toivottavasti se ei haittaa. Tai jos haittaa, niin mitään et voi asialle tehdä.

Tarinamme sijoittuu Jyväskylään, joka on yleisesti ottaen Suomen paras kaupunki. Tosin kilpailu tässä nimenomaisessa kategoriassa ei ole kovin tasokasta, joten jyväskyläläiset eivät pidä koko asiaa kovinkaan merkittävänä. Hartola sentään toimii tässä kilpailussa tasaväkisenä kilpailijana. Se on tosin oikealta hallintomuodoltaan kuningaskunta, joten tässä vertailussa sitä ei yleensä huomioida.

Sen sijaan jyväskyläläiset ottavat pientä ylpeyttä siitä, että suuressa ja mahtavassa Pohjolassakin vain kaksi, tai mahdollisesti kolme kaupunkia ohittaa Jyväskylän hienoudessaan. Nämä kaupungit ovat Göteborg, Mora ja ehdollisesti Drammen. Drammen on tässä ehdollisena sen takia, että sen olemassaoloa ei ole vielä aukottomasti pystytty todistamaan.

Joku sielu voisi puhua Jyväskylästä jopa maanpäällisenä paratiisina. Joku toinen puhuu puolestaan siitä ‘ihanasta kaupungin tapaisesta’. Yhteistä molemmille sieluille kuitenkin on, että he ovat alkujaan jääneet jumiin kaupungin keskustan erikoisiin liikennejärjestelyihin ja lopulta päättäneet muuttaa tänne pysyvästi. Liikennejärjestelyt ovatkin johtava syy Jyväskylän sisäänmuuttotilastoissa.

Toinen onnistunut huijaus ihmisten houkuttelemiseksi on Jyväskylän yliopisto, joka kerää joka vuosi kauniita naisia kampukselleen. Luonnonlaki määrää, että kauniiden naisten perässä tulevat komeat miehet. Ja samainen laki määrittelee, että komeankauniitten ihmisten perässä tulevat sitten kaikki muut isänmaan toivot ja arjen sankarit. Täydellinen resepti uusille asukkaille on valmis.

Nekin, jotka ovat joskus kaupungista onnistuneet pakenemaan kaipaavat ennen pitkää tänne takaisin. He jäävät kuitenkin jatkossa asumaan Muuramen, Kanavuoren tai Palokan kaltaisille esikaupunkialueille. Eli paikkoihin, joissa on iso valtatie ihan vieressä. Ihan vain sen varalta, että joskus uudelleen tulisi pakottava tunne päästä karkuun sinne, joka ulkomaailmana tunnetaan. Tosin sitä tunnetta tulee ani harvalle.

Jyväskylän hienous piilee siinä, että sen rajoilla ei ole tullitarkastuksia eikä rajavartiopisteitä. Kaupunkiin pääseminen on siis todella helppoa. Lisäksi kaupunkilaiset ottavat mielellään uusia tulokkaita vastaan. Ainakin jos he ovat kauniita ja/tai rikkaita. Jotkut kateelliset ja/tai rumat ihmiset ovat joskus kritisoineet jyväskyläläisten ajatuksia ihannetulokkaista, mutta kukapa sitä haluaisi rumia ihmisiä omaan naapurustoonsa.

Kaupungin toinen hienous on, ettei kaupungissa ole oikein mitään. Yöelämästä löytyy Tanssisali Lutakko, ja muutama muu paikka joissa myydään alkoholia. Osassa näistä on tarjolla myös ruokaa. Päiväsaikaan on tarjolla autoliikkeitä, autovaraosaliikkeitä, automarketteja ja yksi Biltema. Ei olekaan sattumaa, että merkittävä osa väestöstä keskittyy kaupungin yölliseen tarjontaan.

Väestö onkin jakautunut kahteen ryhmään, joita kutsutaan yleisesti yö- ja päivävuoroksi. Ennemmin tai myöhemmin jokainen jyväskyläläinen joutuu valitsemaan oman puolensa tässä vuorojen välisessä eeppisessä taistelussa. Vuorojen välinen yksinkertaisin erottelu on, että päivävuorossa ovat ne ihmiset, jotka jatkuvasti murehtivat ‘mitä muut minusta ajattelevat’ ja yövuorossa ovat ne, jotka eivät vain välitä paskaakaan. Tämä ei kuitenkaan toimi kaikissa tapauksissa. Vuorot kun ovat sisäisesti varsin kirjavia.

Päivävuoron ihmisistä löytyy niin kukkahattuja kuin yritysjohtajiakin. Yövuoroon kuuluu niin hippejä, moottoripyöräjengiläisiä kuin tavan baarikärpäsiäkin. Varsinkin yövuoron sisällä on suuria keskinäisiä ristiriitoja ja elämänkatsomuksellisia eroja. Olisikin ehkä paikallaan laajentaa jaottelua erilaisiin alaryhmiin, mutta olkoon. Tämä kirja kun ei varsinaisesti ole tieteellinen teos. Jätetään siis tarkempi erottelu jollekin gradun tekijälle.

Paras tapa selvittää kumpaan vuoroon yksittäinen ihminen kuuluu, on käydä kyseisen ihmisen juttusilla. Pienen jutustelun avulla on helppo selvittää ihmisen yleinen elämänkatsomus ja sen perusteella voi päätellä paljon ihmisestä. Suoraa kysymystäkin voi tietysti käyttää. Yövuorolaiset sanovat ylpeänä kuuluvansa yövuoroon ja heittävät yleensä päälle jonkin muka-hauskan kommentin päivävuorosta. Päivävuorolaiset sen sijaan saattavat hermostua moisesta kysymyksestä. Heistä kun pitäisi osata lukea jo päältä, etteivät he ole yövuorolaisia hulttioita.

Jos haluat käydä tutustumassa päivävuorolaisiin, niin käy kaupunginteatterin näytöksissä. Siellä takuuvarmasti yli 98 % kaikista katsojista on päivävuorolaisia. Vastaavasti loppuyöstä grillijonossa jonottavista ihmisistä lähes kaikki ovat yövuorolaisia. Samoin keikkarintamalta löytyy hyviä mahdollisuuksia bongata jompaakumpaa ihmisryhmää. Swallow the Sunin keikalta löytää yövuoroa ja Yölinnun keikalta päivävuoroa. Tämä siitäkin huolimatta, että jälkimmäisen bändin nimi saattaa johtaa harhaan.

Yö- ja päivävuorolaiset käyvät eri aikaan kaupassa, kuuntelevat eri bändejä, tunnustavat eri tason kulttuuria ja ylipäätään harrastavat eri asioita. Palloilutapahtumissakin he majailevat eri katsomonosissa: päivävuoro nököttää istumapaikoilla ja VIP-tiloissa, yövuoro valtaa seisomapaikat sekä kaljateltan. Niinpä päivänsäteen ja menninkäisen tapaan yö- ja päivävuorolaisetkin tapaavat toisiaan hyvin harvoin. Jopa niin harvoin, että jokainen tapaaminen olisi oman laulun arvoinen.

Ne laulut tulisivat olemaan mollivoittoisia, sillä yleensä näistä tapaamisista ei seuraa mitään hyvää. Tämä johtuu siitä, että kumpikaan osapuoli ei suostu ymmärtämään toisen elämäntapaa ja -katsomusta. Vuorolaisten välistä suhdetta voisi verrata englantilaisten ja ranskalaisten, tai vieläkin yksinkertaisemmin sanottuna kissojen ja koirien moniongelmaisiin kohtaamisiin.

Suuria tappeluita syntyy kuitenkin harvoin. Enimmäkseen tapaamisissa on kyse vain keskinäisestä halveksunnasta ja paheksunnasta. Erityisen huonossa asemassa ovat ne onnettomat, jotka vaihtavat jossain vaiheessa ryhmää. Yleensä näin käy ikääntymisen myötä ja vaihto tapahtuu yövuorosta päivävuoroon. Yövuorolaiset pitävät heitä pettureina ja päivävuorolaiset epäluotettavina. Aina kun on olemassa vaara, että he ovatkin yövuoron lähettämiä vakoojia.

Kaupungissa tapaa myös edellisen jaottelun suhteen neutraaleja ihmisiä. Näitä ihmisiä kutsutaan turisteiksi. Heitä kerääntyy Jyväskylään lähinnä sen yhden ison rallin aikoihin, joka järjestetään kerran vuodessa. Silloin paikalle säntää kravattikaulaisia pikkutakkimiehiä, huivit kaulassa heiluvia metroseksuaaleja ja muita sangen epäilyttäviä hahmoja.

Aiemmin rallin nimi oli Suurajot, mutta nykymuodossaan kilpailureitin pituus ja erikoiskoemäärä on olemattoman ja säälittävän rajalla, joten nimi ei ollut enää osuva. Sen tilalle tuli uudeksi nimeksi Neste Ralli, joka kuvaa paremmin myös yleisön toimintaa rallin aikana.

Ympäri vuoden järjestetään erinäisiä pallopelitapahtumia, jotka tosin keräävät ulkopuolisista kaupunkiin vain vierasjoukkueet, heidän huoltajansa ja satunnaisesti muutaman vierasjoukkueen fanin. Jos sellaisia joukkueella ylipäätään on. Katsomo täyttyykin sen sijaan niistä kampuksen näteistä tytöistä, jotka seireenien tavoin houkuttelevat vastustajien heikkotahtoisempia pelaajia jäämään pysyvästi kaupunkiin. Vahvatahtoiset kun eivät seireeneihin lankea.

Nykyajan seireenit eivät tosin perusta toimintaansa enää kauniisiin lauluihin. Sen sijaan katsomosta kuuluu lyhyitä huudahduksia tyyliin ‘aja se!’, ‘hakkaa se!’, ‘tapa se!’ ja niin eteenpäin. Kruununa on tietysti tuomareille huudeltava ‘nuija’ sekä omassa epäloogisuudessaan varsin kiehtova lausahdus ‘vitun homo!’. Myös mieskatsojat yhtyvät tuomareille huuteluun, sillä, toisin kuin pelaajia, heitä ei haluta Jyväskylään asumaan.

Jyväskylässä kaiken ydin on kävelykatu, jonka päästä päähän kävelee helposti muutamassa minuutissa. Kesällä kävelykatu on hieno kokemus ihmisineen ja lukuisine terasseineen. Ja talvella... no, se on kokemus ilman sitä hienoutta. Kävelykadun ympärille rakentuu muu keskusta, jota rajoittaa yläkaupungilla Harjun mäki ja alakaupungilla Jyväsjärvi.

Ihmeellisintä Jyväskylässä ovat kuitenkin täällä asuvat ihmiset. Turisteille kaupunki on silti suhteellisen turvallinen, sillä alkuasukkaat ovat leppoisaa porukkaa. Apua voi pyytää kaikissa olosuhteissa, sillä valtaosa ihmisistä on helposti lähestyttäviä. Alkuasukkaat nimittäin pitävät siitä, että kaupungissa käy turisteja, joten heitä yritetään neuvoa parhaansa mukaan. Yksi tärkeä ohje kuitenkin on: olivat olosuhteet millaiset hyvänsä, niin milloinkaan ei pidä mennä käyttämään termiä Väli-Suomi. 

Kerran Yleisradion toimittaja erehtyi iltauutisissa aloittamaan suoran raporttinsa kaupungin torilta sanoilla ‘täällä Väli-Suomen pääkaupungissa’. Sen pidemmälle ei toimittaja koskaan päässyt, sillä ympärillä olleet alkuasukkaat ottivat lähimmästä kojusta käsiinsä isot lohifileet ja nuijivat niillä toimittajan henkihieveriin. Jyväskylä kun on Keski-Suomen pääkaupunki, piste. Onneksi fileissä ei ollut selkärankaa tukenaan, muuten kyseinen toimittaja ei enää tallustaisi tällä maapallolla.

Alkuasukkaiden kanssa kaikki menee kuitenkin hyvin, kunhan muistaa olla haukkumatta Alvar Aaltoa, kaupungin liikennejärjestelyitä ja niitä paikallisia pallopelijoukkueita. Valtaosa tosin sietää leikkisää vittuilua näistäkin asioista, mutta ei kannata liioitella. Uudisasukkaille näillä asioilla ei ole niin merkitystä, vaan voit puhua rehellisesti ja kaunistelematta.

Onko joku ihminen sitten alkuasukas vai uudisasukas? Parhaiten tämän voi päätellä yksilön loogisessa päättelyssä olevista eroista. Uudisasukkaan ajatus kulkee yleisesti omaksuttuja loogisia reittejä ja ajatuksenjuoksua onkin helppo seurata. Sen sijaan alkuasukas saattaa saada mistä tahansa asiasta mieleensä ihan mitä tahansa, ilman mitään näkyvää logiikkaa. Tämä saattaa rasittaa alkuun, mutta siihen tottuu vuosien saatossa.

Alkuasukkaat ovat myös hyvin impulsiivisia, joka ilmenee hätiköimisenä, harkinnan ja pitkäjännitteisyyden puutteena sekä elämyshakuisuutena. Alkuasukkaat ovat myös vahvoja tunteella eläjiä, jotka hyvänä hetkenä keulivat vahvasti ja huonona päivänä näyttäytyvät synkkääkin synkempinä. Nämäkin seikat kannattaa ottaa huomioon.

Nyt kuitenkin on aika mennä illan epistolan pariin. Tämä tarina keskittyy kolmeen tämän hienon kaupungin asukkaaseen.
Luku 1. Lauantai 21.5.2011, klo ?, Jyväskylä, Ainolanranta.

Monen tarinan alku on hyvin arkinen. Niin tämänkin. Se aiemmin mainitsemani aurinko paistoi edelleen.

Tämän arkisempaan ilmaisuun ei enää pääse, vai mitä?

Auringonsäteet tulvivat komeasti pienen kaksion ikkunoista sisään, luoden seinille hienoja värisävyjä ja siten asuntoon lämpimän tunnelman. Yksi valonsäde valaisi seinällä olevan ison kellon, joka näytti aikaa 14:11. Muut säteet suuntasivat kellon sijaan suuntansa kohti asunnon sekalaisia huonekaluja. Varsin useassa huonekalussa näkyi lukevan Ikea.

Varsinaista feng shuita asunnosta ei kuitenkaan välittynyt. Tämä viittasi vahvasti siihen, että kämpän asukkaat eivät ole haksahtaneet kaikkiin muoti-ilmiöihin, joita tyhmille ihmisille markkinoidaan. Vaikka kiinalaiset ovat kehitelleet ruudin ja kirjapainon, niin ihan kaikkia sieltä tulevia juttuja ei kannata apinoida. ‘Made in China’ kun ei yleensä ole laadun tae.

Keittiön pöydällä olivat pilaantumassa aamupalatarpeet. Olohuoneen puolella puolestaan pauhasi iso LCD-telkkari. Telkkarissa näkyi olevan meneillään yksi lukemattomista TV-chateista. Parhaillaan tekopirteä juontajanainen yritti saada ihmisiä vastaamaan kysymykseen ‘mikä on Suomen eteläisin kunta?’. Valtaosa vastaajista ei tuntunut tietävän tuotakaan.

Makuuhuoneessa oleva pariskunta ei tosin tätä kaikkea huomannut, tai muistanut. Heillä oli parhaillaan parempaakin tekemistä. Makkarissa oli nimittäin juuri loppumaisillaan virkistävä iltapäiväkahvittelu, joka on siveiden ihmisten kiertoilmaisu seksille. Paneskelu oli sen verran intensiivistä, että se vei pariskunnan koko huomion.

Alapuolella sängyssä oli Aleksi, yksi tarinamme päähenkilöistä. Yläpuolellaan puolestaan tyttöystävänsä Elina, tosin kaikki sanovat häntä Elluksi. En ala senhetkistä toimintaa kuvailemaan sen tarkemmin. Luotan, että kaikki lukijat tietävät miltä näyttää kun nainen ratsastaa miehen päällä. Jos satut olemaan sen asian suhteen niin sanotusti paitsiossa, niin internet auttaa kyllä.

Aleksi, tottelee joskus myös nimeä Alex: 28-vuotias. Lyhyehköt, vaaleat, suorat hiukset. Lihaksikas vartalo, ei malliainesta, mutta kuitenkin keskimääräistä suomalaismiestä komeampi. Asunut koko ikänsä Keski-Suomessa, neljällä eri paikkakunnalla. Lukion jälkeen piti pari välivuotta ja meni sitten ammattikouluun. Töissä putkimiehenä. Sai orgasmin viimeksi minuutti sitten. Nyt on menossa vasta kolmas vakava suhde. Ellu iski Aleksin baarista vajaa vuosi sitten, asuneet yhdessä neljä kuukautta.

Asunto on aivan Jyväsjärven rannalla, Kuokkalan sillan sillä toisella puolella. Jyväskylässä kun ei oikeastaan voi sanoa ‘tois pual jokke’, kuten turkulaiset asian ilmaisisivat, niin paras vastine on Jyväsjärven vastarannat. Samalla myös varmistetaan se, ettei Turun suunnalta pystytä esittämään plagiointisyytteitä. Turkulaiset ovat sen verran arvaamaton heimo, että on parempi ottaa varman päälle.

Aleksi ja Ellu ovat asuneet koko yhdessäasumisaikansa tuossa samassa uudehkossa nelikerroksisessa talossa, ja sen ylimmässä kerroksessa. Aleksin mielestä kämpän vuokra on aivan liian suuri, mutta Ellu pitää sitä varsin kohtuullisena verraten loistavaan näköalaan ja vielä parempaan sijaintiin. Ja kuten näissä asioissa yleensä, naisen mielipide on se, joka jää voimaan.

Tosin tuolla hetkellä Aleksilla ei ollut mitään valitettavaa. Eikä kyllä Ellullakaan. Ellu vääntäytyi sängylle Aleksin viereen. Molemmat makasivat hetken selällään sängyllä hengittäen syvään. Lopulta Ellu vääntäytyi vastentahtoisesti ylös, antoi Aleksille pienen pusun ja suuntasi sitten suihkuun.

Ellu: naisilta ei saisi kysyä ikää, mutta voin sinulle paljastaa että Ellu on 26-vuotias. En usko että Ellu pahastuu, onhan kyseessä kuitenkin vain kuvitteellinen hahmo. Roteva vartalo, joku voisi nimittää nykyajan amatsoniksi. Puolipitkät hiukset, alkuperäinen väri punertava, yleensä värjää hiuksensa tummiksi. Viettänyt aiemman elämänsä Porvoossa ja Tampereella, muuttanut Jyväskylään työn perässä. Sai orgasmin viimeksi viikko sitten. Muutoin viettää omasta mielestään elämänsä parasta aikaa. Ellu on siinä kutakuinkin oikeassa.

Naiselta ei saa kysyä ikää: vuosien saatossa tästä on jostain käsittämättömästä syystä muodostunut kaikkia naisia koskeva kirjoittamaton sääntö. Luultavasti tämä on lähtenyt aikoinaan liikkeelle siitä, että joku miespuolinen idiootti on vain ollut liian häveliäs kysymään seuralaiseltaan tämän ikää. Kirottu olkoon tämä idiootti. Kävisin kusemassa haudalle, jos vain tietäisin kuka hän mahtoi olla.

Samanlainen ihmeellisyys on se, että kun on (taas kerran) löydetty baarista se tuleva ex-vaimo ja on illan päätteeksi vaihdettu puhelinnumerot, niin seuraavalla viikolla miehen pitää tehdä se ensimmäinen soitto. Miksi näin? Tuleeko naiselle munahaukan maine, jos hän alentuisi tekemään sen ensimmäisen soiton? Luultavasti. Mutta olisiko se mikään huono asia? Kysyn vaan.

Sängyllä makaillessaan Aleksi ehti miettiä tulevaa iltaa. Muutaman viikon tauon jälkeen olisi jälleen edessä lauantainen illanvietto vanhojen kavereiden kesken. Jo vuosia kyseinen kolmikko on ollut kasassa tasaisin väliajoin, eli muutaman viikonlopun välein. Tänään ohjelmassa olisi Lutakossa oleva Järjestyshäiriön keikka. Lutakko on ollut illan ohjelmistossa monesti ennenkin.

Jennin Aleksi on tuntenut lukiosta asti, he ovat olleet erottamattomia ensimmäisestä päivästä lähtien. Kavereiden painostuksesta olivat seurustelleetkin puolisen vuotta lukion kolmannella. Siitä ei kuitenkaan tullut mitään. Kyseessä oli jo silloin, ja on edelleen, harvinaisuus: miehen ja naisen täysin platoninen kaveruussuhde. Läheiseen ystävyyteen eivät tehneet rakoa edes Jennin opiskeluajat Helsingissä.

Markus puolestaan ilmestyi vahvistamaan tätä kaksikkoa viitisen vuotta sitten, muutettuaan paikkakunnalle. Hiljalleen mies alkoi olla enemmän ja enemmän illanvietoissa ja nykyään Markus on erottamaton osa kaveriporukkaa. Jostain syystä hänellä on myös aina tieto kaikesta, mitä kaupungin yöelämässä tapahtuu.

Pakko heittää tähän väliin kysymys liittyen Elluun: miksi naiset käyttävät suihkussakin aivan tolkuttoman kauan aikaa?

Lopulta Ellu ilmoitti, että suihku on vapaa. Aleksin oma kastetilaisuus kesti noin minuutin. Sen jälkeen hän jätti Ellun meikkaamaan kylpyhuoneen peilin eteen, kietoi pyyhkeen vyötäisilleen, haki jääkaapista kylmän oluen ja siirtyi parvekkeelle tupakalle.

Aleksi ehti polttaa kaksi punaista Marlboroa, ennen kuin Ellu ennätti pois kylpyhuoneesta, pukeutui makuuhuoneessa ja käveli parvekkeelle. Ellulla oli päällään poolopaita ja polvista leikatut kauhtuneet farkut. Kasvojaan koristi varsin maltillinen meikki. Työmeikki.

”Mä lähen ny, käyn ensin Minnan kanssa kahvilla ja meen sitte töihin. Mä yritän tulla aamulla hiljaa”, Ellu sanoi.

Minna: ei esiinny tarinassa tämän enempää. Hän on siis ammattilaisten termeillä ’merkityksetön sivuhahmo’.

”Mä oon sillon täällä rapulassa”, Aleksi vastasi ja siemaisi olutta.

Ellu suuteli Aleksia nopeasti poskelle. Pieni tottumuksesta tullut hellyydenosoitus. Jokainen pariskunta harrastaa näitä pieniä hellyyksiä tavalla tai toisella, luoden omat variaationsa. Monesti nämä tulevat selkärangasta ja sen kummemmin ajattelematta. Niin tälläkin kertaa. Ellua inhottaa tupakan ja oluen haju, joten sen syvempiin kielisuudelmiin ei olisi ollut haluakaan. Ellu muisti ilmoittaa sen jälleen ääneenkin:

”Sä osaat kyllä hurmata naisen noilla tuoksuillas.”

Aleksi ei kokenut olevan tarpeen vastata mitään, tästä aiheesta oli jauhettu kuluneen vuoden aikana jo ihan tarpeeksi. Aleksi on kuitenkin siitä harvinainen tapaus, että tupakanpoltto ei ole koskaan muodostunut varsinaiseksi riippuvuudeksi. Se on vain jotain, joka kuuluu seksin jälkeiseen olotilaan. Toisaalta Aleksi haluaa pitää kiinni edes jostain, jota Ellu ei saisi hänessä koskaan muutettua.

Ellu poistui eteiseen laittamaan kenkiä jalkaansa. Ovelta kuului vielä toivotus:

”Älkää hölmöilkö.”

”Eihän me koskaan.”

Ovi kävi ja Aleksi jäi asuntoon yksin. Tyhjennettyään olutpullon Aleksi keräsi aamupalan jäänteet pöydältä ja latoi jääkaappiin lisää olutta viilentymään. Takaraivossa muhi ajatus, että tästä voisi tulla mielenkiintoinen ilta. Joskus alun perin näennäisen viattomaksi suunniteltu baari-ilta tulee sisältämään kaikkea ikimuistoista, nousten vielä vuosienkin päästä mieleen.

Nyt oli jälleen kaikki mahdollisuudet moiseen.

Luku 2. Lauantai 21.5.2011, klo 14, Jyväskylä, Kortesuo.

Jenni poistui juuri kylpyhuoneesta. Hänkin oli näemmä käväissyt suihkussa. Yllään oli iso tummanpunainen pyyhe. Pyyhe tuntui hieman siveyden maksimoimiselta, olihan Jenni asunnossaan yksin. Ehkä Jenni tiesi, että Kertoja ja lukija tarkkailevat häntä. Kädessään oli tyhjä olutpullo. Pullo jäi keittiön tiskipöydälle ja Jenni jatkoi matkaansa olohuoneen läpi, suunnaten makuuhuoneeseen.

Jenni: 28-vuotias. Tummat, pitkät hiukset, yleensä kiharat. Hoikka, mutta muodokas vartalo. Klassisen kauniit kasvot, joita korostavat isot tummat silmät. Käynyt välillä opiskelemassa Helsingissä, muuten asunut Jyväskylässä. Töissä mainostoimistossa, vihaa työtään. Sinkku, edellisestä vakavasta suhteesta jo pari vuotta. Pitää itseään edelleen bi-seksuaalina, vaikka edellinen kiinnostus miehistä sukupuolta kohtaan oli yli kymmenen vuotta sitten, lukiossa.

Jenni oli näemmä suorittanut yhden lempiteoistaan, suihkuoluen nauttimisen. Kyseessähän on saunakaljaa vastaava juoma, nautittuna saunan sijaan suihkussa. Joillekin naisille tuo suurta nautintoa vaikkapa suklaa tai GB Glacen jäätelöt, Jennille vastaava on pitkitetty lämmin suihku maustettuna kylmällä oluella. Moinen ei välttämättä ole Kansanterveyslaitoksen suosituslistalla, mutta joskus on tehtävä sitä mistä pitää.

Mieliteko: meillä jokaisella on tästä omat versiomme. Osa niistä on seksikkäitä, osa taas ei. Esimerkiksi pikkuhousujen jättäminen pois baari-illan ajaksi on ulkopuolisen silmin katsottuna paljon seksikkäämpää naisella kuin miehellä. Ja niistä molemmat voittavat seksikkyydessä sen, kun joutuu seuraamaan vierestä paksun sikarin tupruttelemista. Joka tapauksessa, minun on vaikea kuvitella seksikkäämpää mielitekoa kuin oluen juominen suihkussa.

Hetken päästä Jenni istui jo pukeutuneena olohuoneen sohvalla, kuivattuaan ensin hiuksensa ja meikattuaan hennosti. Kaikkineen hän onnistui laittautumaan ihmisen näköiseksi vain murto-osassa siitä ajasta, mitä esimerkiksi Ellulla meni samoihin toimenpiteisiin. Eikä tämä johtunut suuresta kauneuserosta, vaan ihan puhtaasti nopeudesta.

Tässä mielessä Jenni on siis varsin poikkeava naisihminen. Hyvin myönteisellä tavalla. Muitakin poikkeavuuksia tavallisiin naisiin löytyy. Miltei kaikki muutkin poikkeavuudet ovat Jennin tapauksessa vähintään yhtä positiivisia. Tosin kriittinen ihminen voisi kyseenalaistaa sen, että voiko tässä maailmankaikkeudessa yhteenkään naiseen yhdistää sanaa ‘tavallinen’. 

Jenni odotteli Markusta, joka oli luvannut hakea hänet kyytiinsä. Kaikki oli jo oikeastaan valmista lähtöä varten. Vaatetuksena olivat kireät tummat farkut ja musta lady fit -tyyppinen Amorphiksen T-paita. Oli pieni tyylirikko lähteä keikalle toisen bändin paidassa, mutta tämä paita oli ainoa joka Jennillä sattui olemaan puhtaana. Käsilaukkua Jenni ei yleensä käytä, vaan tunkee rahapussin ja kännykän mieluummin taskuihinsa. Jenni siemaili sohvalla päivän toista oluttaan, suoraan pullon suusta. 

Sivistymätöntä.

Jenni ei välittänyt Kertojan mielipiteestä, vaan jatkoi rauhassa siemailuaan. Lasin alusen Jenni oli sentään ottanut käyttöön. Se oli ulkomailta tuotu Sopronin pahvinen alunen, joka oli tarttunut matkaan jostain Budapestin pystybaarista.

Olut maistui syntisen hyvältä. Päivän ensimmäisillä juomilla on yleensä sellainen ominaisuus. Kyseessä oli IV A Sandels, jota Jenni suosii kotimaisista merkeistä. Ulkomainen suosikki on Stella Artois, jotkut vehnäoluet ovat myös lähellä sydäntä.

Se, että kädessä sattui olemaan nimenomaan olut, ei ollut sattumaa. Jenni juo siideriä vain äärimmäisessä hädässä ja silloinkin mielellään kuivia versioita. Paukkuinakin uppoavat paljon mieluummin shotit kuin makeat drinkit, joissa viinan maku on pyyhitty pois. Jennin mielestä alkoholijuomissa kuuluu myös maistua alkoholi, sen sairaalloinen peittäminen eri keinoilla on teinimäistä.

Kaikkiaan voisi siis sanoa, että Jennissä on paljon poikatytön piirteitä. Hän tiedostaa asian itsekin ja on viime vuosina jopa tarkoituksellisesti korostanut näitä piirteitään. Mutta sehän ei haittaa, kunhan on tietoinen siitä kuka on, ja tarpeeksi itsevarma toimiakseen sen mukaan.

Jennin kämppä kokonaisuudessaan, ja sitä myöten myös sohva, sijaitsee Kortesuolla, Wilhelm Schildtin kadun loppupäässä. Jenni on vallannut itselleen vuokra-asunnon kaksikerroksisen talon ylemmästä kerroksesta. Jenni on itse asiassa asunut samassa asunnossa siitä lähtien, kun muutti takaisin Etelä-Suomesta.

Jennin mielestä hyvän asunnon kolme tärkeintä ominaisuutta ovat sijainti, sijainti ja sijainti. Ja tässä kyseisessä kämpässä kaikki kolme toteutuvat hienosti. Ensinnäkään asunto ei ole Helsingissä. Toisekseen etäisyys keskustaan on sopiva. Kävelykatu on kohtuullisen kävelymatkan päässä, mutta sopivasti Harjun takana jotta keskustan pahimmat hörhöt eivät jaksa vaeltaa tänne asti. Ja kolmanneksi lähellä on hienoja metsiä, joissa voi käydä pitkällä lenkillä silloin kun kaupunkielämä alkaa ahdistaa.

Lisäplussana vielä järvimaisema on ihan nurkan takana, se kun Jennille suomalaisena ihmisenä tuntuu olevan hyvin tärkeää.

Järvimaisema: jostain syystä tämä on suomalaisille tärkeä juttu. Ei haittaa, vaikka asunnon ympärillä on käytännössä pelkkää betonia ja asfalttia. Kunhan jostain kulmauksesta vain vähän paistaa järvenselkää, niin kaikki on hyvin. Rantatonteista ollaan valmiita maksamaan räikeää ylihintaa. Ja tämä vain, koska vesi muistuttaa meitä kohdusta. Tai jotain.

Tämän seurauksena joudutaan tekemään ylitöitä, kaksia töitä ja pimeitä töitä, jotta saadaan tontti ja kämppä maksettua. Eli kaikki valoisan aika ollaan pois sen järvimaiseman luota, josta maksettiin räikeää ylihintaa. Tämänkin yhtälön nerokkuuden ymmärtää vain suomalainen.

Jennillä ei tosin ole tarvetta tehdä ylitöitä maksaakseen vuokran. Siitä kuuluu kiitos kohtuullisen hyvälle peruspalkalle ja hieman höppänälle vuokraemännälle, joka ei koskaan muista tehdä vuokraan indeksikorotusta.

Kortesuon asuinalue on naapureidenkin osalta mukava. Meluavien teinien sijasta alueella on hyvä kokoelma ihmisiä, jotka käyvät töissä ja viettävät normaalia perhe-elämää. Ikävä kyllä enimmäkseen päivävuorolaisia, mutta Jenni on jo ehtinyt sopeutua. Alueen vanhuksetkin ovat liki poikkeuksetta tavallista suuremmalla järkevyydellä varustettuja.

Enimmäkseen alue koostuu kuitenkin nuorista aikuisista. Sen myötä lapsiperheitä on paljon. Hieman liikaakin. Ei Jennillä sinällään ole mitään lapsia vastaan, hän ei vain oikein osaa suhtautua niihin. Pelottavia otuksia. Ja ne herättävät aamuisin, koska leikkikenttä on suoraan makuuhuoneen ikkunan alla.

Siinä missä itse lapset ovat vain pieni paha, niin monen lapsen vanhemmat, etenkin äidit, ärsyttävät Jenniä sitäkin enemmän. Heillä kun on pakonomainen tarve lässyttää omasta lapsestaan ja sen tekemisistä jatkuvasti. Jos se oma kultamussukka on noin isossa roolissa omassa elämässä, niin olisi syytä hankkia muitakin harrastuksia. Ihan vain, ettei se lapsi sekoa hössöttävistä vanhemmistaan jo ennen teini-ikäänsä.

Ja Jennin tuntemista ikätovereista moni on jo yksinkertainen, tai jopa moninkertainen äiti. On ärsyttävää käydä heidän luonaan vierailulla, kun keskustelut liikkuvat vain ja ainoastaan sen iki-ihanan jälkikasvun ympärillä. On turha yrittää ottaa puheeksi Jenniä itseään kiinnostavia aiheita, koska vastaus on aina sama: ‘Me ei olla nyt käyty baareissa / futispeleissä / ulkomailla / Huhtasuolla, koska on yhdessä päätetty keskittyä täysillä perheeseen’.

Kaikkein eniten Jenniä kuitenkin ärsyttää se, että vanhemmat ovat muka jo nähneet, että mikä siitä puolitoistavuotiaasta ipanasta tulee isona. ‘Meidän Jesse on tuleva muusikko’, ‘se on ihan selvää insinööriainesta’ ja niin edelleen. Miten helvetissä sen ikäisestä sinappikoneesta pystyy muka päättelemään mitään? Jenni onkin alkanut lisäämään edellisiin veikkailuihin ‘... niin, ellei Jammu ehdi ensin’. Tällä lauseella tosin kaveripiiri oli alkanut hupenemaan nopeaa tahtia. Kaikki vanhemmat kun eivät jostain syystä arvosta moista kevennystä.

Onneksi Jennin itsensä kannalta hän ei ole liittynyt Facebookiin. Siellä kun monet profiilit täyttyvät viiden minuutin välein siitä, että mitä se oma lapsi sillä hetkellä keksiikään tehdä: ‘Jesse söi ison annoksen velliä’, ‘Jesse röyhtäisi, ihQ-daa’, ‘Jesse kävi päiväunille’, ‘Jesse tuhisee unissaan, ihana ääni’ tai ‘Jesse hipelöi pippeliään’.

Kortesuolla lapsiperheiden olemassaolon korvaa kuitenkin se, että Ravintola Rentukka musiikkitarjontoineen on kävelymatkan päässä. Kaikkineen Jenni on kolmikkomme suurin musiikin kuluttaja. Hän on samalla se, joka houkuttelee muutkin keikoille aina kun kaupungissa on jotain mielenkiintoista tarjolla. Ja Rentukassa on tasaisin väliajoin joku kiinnostava bändi esiintymässä. 

Yleensä kannattaa kuitenkin suunnata Lutakkoon, joka on kaupungin johtava rokkiklubi. Myös muut baarit, Red Neck ja Pub Katse etunenässä, kantavat oman kortensa kekoon korkeakulttuurin tarjoamisessa kaupungin yövuorolaisille. Päivävuorolaiset sen sijaan hyödyntävät eniten Paviljongin keikkatarjontaa ja joulukonsertteja.

Jennin kämppä on käyttömukavuudeltaan varsin mukava, ainakin yksin asuvalle. Pieni keittiö ja makuuhuone, joiden vastapainona löytyy iso olohuone. Olohuoneessa on iso nahkainen kulmasohva, sohvapöytä ja kirjahylly. Kirjahyllyssä ei tosin ole kuin pari kirjaa. Sitäkin paremmin edustettuna ovat lukemattomat DVD:t.

Satutko muuten tietämään, että mistä tulee lyhenne DVD?

Taulutelkkari oli seinällä, ja se oli auki. Siellä pyöri The Voice TV:n musavideot. Telkkari oli äänettömällä. Itse biisejä Jenni ei voi sietää, sen sijaan videoilla tanssiviin naisiin ei kyllästy koskaan. Tosin yhtä asiaa Jenni oli ihmetellyt jo pidempään. Videoilla lähes kaikki tanssivat ekstaasissa klubin tanssilattialla, mutta ani harvoin kukaan näyttäisi nauttivan drinkkiä tai muutakaan viinaa. Minkä aineiden voimalla ne ihmiset sitten tanssivat?

The Voicen sijaan kämpän äänimaailmasta vastasi radio. Kanavana oli Radio Rock. Sieltä kuului juuri Smackin ‘Paint It Black’, joka toimi erittäin hyvänä tunnelmannostattajana. Kappale todellakin sai lauantain hyvin käyntiin, joten se olisi sopinut hyvin myös Radio Rockin lanseeraamaksi ‘Kylä lähtee!’ -biisiksi. Tässä siis kuulijat saavat toivoa kappaleita, joilla fiilis nousee. Kanavalta hyvä idea, tosin idioottimaisesti nimetty. ‘Millä biisillä lähtee (akka talosta)’ oli paljon parempi.

Jenni jäi hetkeksi tunnustelemaan sohvan pintaa. Sohva oli viimeisin tulokas asunnossa, Jenni oli saanut sen tädiltään. Muutenkin liki kaikki asunnon kalusteet olivat sukulaisilta tai tutuilta saatuja. Jenni kun on äärimmäinen laiska shoppailemaan mitään. Vuoden vaateostoksetkin kuittaantuvat yleensä sillä, että joulun jälkeisistä alennusmyynneistä käy hakemassa kymmenen paria farkkuja ja saman määrän alusvaatekertoja. T-paidat kun tulevat Jennille pääsääntöisesti netin kautta.

Juuri tuolla hetkellä Jenni oli onnellinen. Oluella on tähänkin asiaan ihmeellinen vaikutus. Suuremmassa mittakaavassa kevät oli kuitenkin tuonut taas sen ilkeän tunteen, että olisi mukava löytää pysyvämpi ihmissuhde. Sama tunne oli ilmaantunut jo monena keväänä. Itse asiassa joka kevät viimeisen kymmenen vuoden ajan, pois lukien ne kolme kevättä, jolloin hän oli tähän aikaan ollut onnellisesti parisuhteessa.

Bi-seksuaalilla luulisi olevan parhaimmat mahdollisuudet parisuhteen muodostamiseen. Jennillä on kuitenkin vahvat rajoitteensa miehiä kohtaan, joka karsii paljon vaihtoehtoja pois. Hyviäkin sellaisia. Kaupungin muut bi-naiset naiset ovat liki poikkeuksetta parisuhteessa miehen kanssa, etsien vain kolmatta pyörää sänkyynsä. Ei kiitos. Loppujen kanssa seksi sujuu, mutta muu yhteiselo ei. Parisuhteessa kun on valitettavasti muitakin osa-alueita kuin seksi.

Jenni ei kuitenkaan antanut läheisyydenkaipuun vallata liikaa ajatuksiaan, vaikka se sinällään ikävä tunne olikin. Mieluummin olisi tuntenut ikävää, eikä ikävää tunnetta. Joka tapauksessa loppukesä veisi jälleen moiset ajatukset mennessään ja syksy menisi taas vallan mukavasti sinkkuna. Ja ylipäätään on turhaa murehtia asioita, joihin ei itse voi juurikaan vaikuttaa. Sama kuin jotkut jaksavat vuodesta toiseen murehtia säätiloista. Hieno keli tulee jos on tullakseen, samoin kuin seuraava seurustelukumppani kävelee jossain vastaan, jos näin on tapahtuakseen.

Lopulta puhelin soi, Markus ilmoitti olevansa hetken päästä pihassa. Joten sandaalit jalkaan, tummanruskea mokkatakki niskaan ja menoksi. Eteisestä yksi DVD muovikassiin ja jääkaapista vielä muutama Sandels mukaan alkuillan evääksi. Ulko-ovella Jenni pysähtyi hetkeksi ja henkäisi syvään. Nyt ei murehdita turhia.

Tästä se taas lähtee, lauantai!

Luku 3. Lauantai 21.5.2011, klo 14, Jyväskylä, Viitaniemi.

Markus heitti reppunsa 940-mallisen Volvon takapenkille. Kyseinen Volvo sijaitsi parkkipaikalla Viitaniemessä, Markuksen kotitalon pihassa. Takaoveen oli ilmestynyt pieni lommo, jota Markus jäi hetkeksi ihmettelemään. Maalipinnassa ja pelleissä oli entuudestaan muitakin pieniä virheitä, joten yksi uusi lommo ei saanut Markuksen mieltä synkentymään. Olihan matkamittarissa jo miehekäs lukema 551279. Tosin kilometrejä eikä maileja, mutta miehekäs lukema silti.

Volvo on palvellut Markusta kiitettävästi. Markus oli aikoinaan ostanut auton kaveriltaan, joka oli muuttanut ulkomaille ja halunnut jättää suuren aarteensa hyviin käsiin. Markus oli päättänyt jo silloin, että tulee ajamaan autolla niin kauan kuin se kestää. Siitä oli nyt seitsemän vuotta ja hiljalleen Markuksen mieleen on alkanut tulla ajatus, ettei loppua taida tullakaan.

Markus: 32-vuotias. Jonkin verran ylipainoinen, tumma sänkitukka, pyöreät kasvot, silmälasit. Sinkku. Kotoisin Rovaniemeltä, joka ei sinällään ole kovinkaan oleellista. Se saattaa kuitenkin osaltaan selittää Markuksen mielenlaatua. Muutti sieltä teini-ikäisenä, pyörinyt sen jälkeen ympäri Suomea ja ulkomaita. Perusti pienen rakennusalan yrityksen ja asustellut sen myötä nykyään Jyväskylässä. Tosin reissaa varsin paljon, töiden perässä Etelä-Suomessa ja vapaa-ajan rientojen perässä Itä-Euroopassa sekä Kaukoidässä.

Jostain syystä Markus ei ollut edellisiltana ottanut yhtään viinaa. Kyseinen asia ihmetytti Markusta itseäänkin, olihan kuitenkin ollut perjantai-ilta ja hieno keli. No, aina ei vain maistu. Toisaalta nyt oli hyvä lähteä autoilemaan, kun ei tarvinnut pelätä poliisin puhallusratsiaa. Niinpä Markus pomppasi kuskin penkille puhtaalla omallatunnolla.

Vanha B230FB-moottori heräsi nopeasti henkiin. Lambda-valo paloi iloisesti mittaritaulussa. Markusta se ei kuitenkaan huolettanut. Markus tunsi muutaman Hunters Racingin jäsenen, jotka ovat tutustuneet häntä paremmin kyseisen moottorimallin sielunelämään. He olivat sanoneet, ettei sillä valolla ole niin väliä. Niinpä Markus hurautti sen enempiä murehtimatta reilun kilometrin matkan Jennin kämpille. Matkan varrella oli yhdet liikennevalot.

Viitaniemen liikennevalot: sinällään näillä valoilla ei ole merkittävää roolia tarinassa, tulipahan vain todettua. Samaisia valoja käytiin toki aikoinaan ihastelemassa koko maakunnasta. Nykyään, kun sähköverkko on levinnyt jo muuallekin Keskiseen Suomeen, liikennevaloihin keskittyvä elämysmatkailu on Jyväskylästä hävinnyt lähes kokonaan.

Sana ‘lähes’ tarkoittaa tuossa sitä, että Uuraisilta käy edelleen joitain autokuntia tutustumassa Viitaniemen liikennevalojen sielunelämään. Siellä kun ei poloisilla ole vieläkään omia liikennevaloja.

Markus pääsi turvallisesti Kortesuon puolelle ja parkkeerasi autonsa kadun varteen Jennin kämpän edustalle. Radio Jyväskylä soi autossa hiljaa, biisinä Revolution Renaissancen ‘I Did It My Way’. Aurinko paistoi komeasti, joten siinä odotellessaan Markus kaivoi hanskalokerosta aurinkolasit. Yleensä Jenniä ei tarvitse kovin pitkään odottaa. Ei nytkään. Jenni heilahti kadun puolelle yhtä kauniina kuin aina.

Markuksen havaintojen mukaan Jenni oli kasvattanut painoaan parilla kilolla viimeisen vuoden aikana. Se puki Jenniä täydellisesti ja vain korosti hänen muotojaan. Joillain ihmisillä lisäkilotkin tuntuvat menevän juuri sinne oikeisiin paikkoihin. Ja Markusta viehättää muutenkin eniten naiset, joilla on edes hieman lihaa luiden päällä. Toki kohtuus kaikessa, kuten evankelisluterilaiset opettavat.

Markus ei kuitenkaan kysynyt painoasiaa Jenniltä itseltään. Vaikka tämä parivaljakko muuten puhuu hyvinkin rääväsuisesti lähes kaikesta toisilleen, niin Jennin paino on sellainen asia, jonka kysymiseen Markuksen rohkeus ei riitä. Jenni on joskus harrastanut kuntonyrkkeilyä ja osaa oikeasti lyödä kuin miehet.

Markusta miellytti myös Jennin olemuksessa oleva ilkikurisuus ja suorastaan tuhmuus. Se paistoi läpi etenkin Jennin silmistä. Silmät ovatkin Jennin seksikkäin kohta. Ja muutenkin Markus on aina pitänyt Jenniä harvinaisen seksikkäänä ystävänä. Hyvän ystävän arvioiminen seksuaalisena olentona on Markuksestakin hieman arveluttavaa, mutta minkäs mies voi ajatuksilleen.

Tärkeintä on kuitenkin Jennin sysimusta huumorintaju, joka ajoittain voittaa jopa Markuksen oman mielen, joka sekin on kieltämättä varsin sairas. Aleksi täydentää tätä kolmikkoa hieman kiltimpänä versiona edellisistä. Aleksia voisi jopa kuvailla sanalla tavallinen. Miehille kun tuo sana sopii paljon paremmin kuin naisille.

Jenni istui tottuneesti apukuskin paikalle ja tervehti omalla tyylillään. Hymyillen.

”Mites siulla on viikko menny?”, Markus kysyi.

”Ihan hyvin. Töissä oli yhtä helevettiä, mutta Minna kävi kämpillä tiistaina. Sen avulla jakso taas loppuviikon.”

Minna: 36-v. Jennin vakipano. Bi, naimisissa, yksi poika. Tapailee Jenniä miehensä luvalla, mikä on harmi näin kertojan kannalta. Kunnon kolmiodraama olisi piristänyt tätäkin tarinaa. Joka tapauksessa; sekä Minna että miehensä toimivat poliiseina. Tällä tiedolla ei tosin ole mitään merkitystä mihinkään.

Ja nyt pitää pyytää anteeksi, ensimmäisessä luvussa sanoin erheellisesti ettei Minna enää esiintyisi tässä tarinassa. Muistin väärin. Nyt kuitenkin Minna jää taka-alalle.

Puolustuksena sanottakoon, että en ole kokopäiväinen kertoja. Olen vain tuuraamassa heppua, joka vakituisesti hoitelee tätä hommaa. Hän kun jäi autolla junan alle toissapäivänä ja sairaslomaa on vielä pari päivää jäljellä. Hän oli liikkeellä Volvolla, joten rytäkässä ei käynyt sen pahemmin. Se on harmi. Olisin mielelläni tullut hänen tilalleen vakituiseksi kertojaksi.

”Mitäs työ Minnan kanssa touhusitte?”, Markus kysyi.

”Sä kysyt tota joka kerta. Ja koskaan sä et saa sitä tietää.”

”Mie kysyn sitä niin kauan, että saan tyydyttävän vastauksen.”

”Sulla on hyvä mielikuvitus. Käytä sitä sillon, kun runkkaat.”

”Niinhän mie teenkin. Joka ilta.”

”Ihanaa. Mites se suttura jonka kanssa kävit syömässä?”, Jenni vaihtoi puheenaihetta.

”Nääh... se haluais muhun yksinoikeuven.”

”Hullu akka.”

”Niin on. Yksinoikeus muka... mitähän se aattelee.”

”Ei vaan se, et se haluais sua”, Jenni täsmensi.

”Niin no sekin tietty.”

Markus lähti ajamaan kohti Aleksin asuntoa. Reitti meni pitkin Voionmaankatua ja Vaasankatua, pudottaen alas Rantaväylälle ja kääntyen lopulta Kuokkalan sillalle. Tähän aikaan päivästä oli pientä ruuhkaa, mutta jono liikkui yllättävän jouheasti. Tai siis liikkui tasan siihen asti, kunnes eteen eksyi mummo Nissan Micrallaan.

Kaupunkialueella on viidenkympin nopeusrajoitus, mutta mummo kurvaili kaikessa rauhassa vajaata kahtakymppiä, keräten nopeasti peräänsä useammankin kanssamatkaajan. Vaasankadulla ei oikein kehdannut ohittaakaan, joten Markus joutui kiltisti köröttämään perässä.

”Siellä Micran litran kokonen moottori antaa kaikkensa”, Markus tuumasi ja vilkaisi kelloa.

Jennillä ei ollut kiire mihinkään. Kassista löytyi kylmää Sandelsia, turvavyön solki toimi väliaikaisena pullonavaajana ja Markuksen autossa toimi ilmastointi. Ja Volvossa oli sen verran mukava kyyti, että tässä voisi istua vaikka koko illan. Tosin Markus tuskin suostuisi kovin kauaa olemaan kuskina.

Suomalaisilla kaikkien tavaroiden toissijaisena toimintona on toimia pullonavaajana. No, parempi on tietysti saada kruunukorkinjäljet omiin tavaroihinsa kuin omiin hampaisiinsa.

Ideaalinen tilanne on tietysti, että tekee ne jäljet kaverin tavaroihin. Kuten tässä. Tosin Volvon solkeen ei näyttänyt tulevan jälkiä.

Jennin rauhallisuus ei tarttunut Markukseen, jolle meinasi iskeä tieraivo. Se on ilkeä vaiva, joka saattaa iskeä milloin tahansa keneen tahansa. Liikenneturvahan lanseerasi aikoinaan sloganin ‘mikä meihin fiksuihin ihmisiin menee liikenteessä?’ Aika osuva lause, tosin itse kyseenalaistaisin ihmisten fiksuuden ylipäätään. Jenni huomasi Markuksessa uhkaavia piirteitä ja päätti rauhoittaa:

”Anna olla. Kyl se kohta kääntyy.”

”Ostais tuokin Volvon, niin tietäis millä ajaa. Ja miekin pääsisin narauttamaan oluen”, Markus sanoi.

”Teksti ‘isona minustakin tulee Volvo’ sopis mainiosti Micran takalasiin”, Jenni naurahti.

Mummo kääntyi Vaasankadulta Vapaudenkadulle, päästäen Markuksen palaamaan normaalinopeuteen. Volvon moottori ärähti sen verran, että mummon Micra meinasi kaatua kyljelleen. Sen suurempaa draamaa tästä ei kuitenkaan syntynyt. Micra käväisi kahdella pyörällä ja jatkoi sitten normaalisti matkaa.

Markuksen Volvossa taitaa olla riemukuplamaisia piirteitä. Jos autoilla on sielu, niin tuo oli aika halpamainen temppu tehdä pikkuveljelleen. Eihän Micra voi sille mitään, että japanilainen päätti tehdä siitä normaalia pienemmän kulkuneuvon.

Tosin saattoihan Volvossa vain kampiakseli hetkellisesti hurjistua. Rytmihäiriö siis.

Ihmisiä oli liikkeellä jo paljon, varsinkin kävellen ja pyöräillen. Osa oli liikkeellä yksin, osa liikkui pareittain ja siellä täällä näkyi isoja kaveriporukoita. Miehiä syömässä jäätelöä, pariskuntia käsi kädessä, perheitä joiden lapset olivat jo malttamattomia pääsemään perille, kaveriporukoita matkalla oluelle. Kuuma iltapäivä oli saanut ihmiset hylkäämään nihkeänkuumat asuntonsa ja hyppäämään kaupungin sykkeeseen.

Kyseinen syke oli tällä hetkellä varsin verkkainen. Ihmiset valuivat hitaasti suurena virtana sinne tänne. Päävirrat keskittyivät etupäässä keskustan terasseille, kaupungin uimarannoille ja Mattilanniemen viheralueelle. Satama-alue oli vielä remontin alla, mutta sinnekin oli eksynyt muutamia veneilijöitä ja muita vedestä pitäviä.

Markus ja Jenni pääsivät ongelmitta Ainolanrantaan. Markus parkkeerasi Volvon Aleksin taloyhtiön vieraspaikalle, se saisi olla siinä huomisiltaan asti. Tai jos vielä huomennakin baarielämä maistuisi, niin olkoon vaikka alkuviikkoon. Johtajatason miehellä kun on varaa olla tarvittaessa pari päivää pois töistä, jos vain on hyvä syy. Ja tuohan on hyvä syy.

Markus kaapaisi repun takapenkiltä. Reppu kilisi lupaavasti ja Markus avasikin ensimmäisen oluen heti päästyään repun kimppuun.

Parivaljakko etsiytyi oikeaan rappuun ja kipusi hissillä ylös tuttuun kerrokseen. Aleksi odotti jo kaksikkoa ja avasi oven nopeasti koputusten jälkeen.

Luku 4. Lauantai 21.5.2011, klo 15, Jyväskylä, Ainolanranta.

Luku 4: tämä luku ei johdata itse tarinaamme mitenkään eteenpäin. Tämä on siis täysin turha luku. Sitä myöten koko tämän luvun olemassaolon oikeutus on vähintäänkin kyseenalainen. Joten jos haluat jatkaa itse tarinaa, niin hyppää suoraan lukuun viisi. Jos välttämättä haluat lukea kolmikon etkoista, niin tämä luku on sinua varten.

Kustannuspäällikkö vaati pitämään tämän luvun mukana kirjassa, enkä tuuraajan arvonimellä uskaltanut sanoa vastaan. Kuulemma tässä ‘syvennetään päähenkilöiden hahmoja ja saadaan lukija samaistumaan johonkin heistä’. Tai jotain. Whatever.

Kustannuspäällikölle siis terveisiä. Olet hieno mies.

”Ai joko Ellu lähti?”, Jenni kysäisi riisuessaan sandaaleita eteisessä.

”Joo, se meni Minnan kanssa kahville”, Aleksi vastasi.

Jenni kaivoi muovikassistaan DVD:n ja ojensi sen Aleksille:

”Laita toi jonnekin, Ellu pyys sen lainaan.”

Markus heilahti eteisestä olohuoneen puolelle ja koppasi levyn Jennin käsistä:

”Mikäs mikäs.”

”Brittileffa ‘Imagine You & Me’, olikohan se suomeksi ‘Amor yllättää’. Loistava”, Jenni vastasi.

”Kuulostaa aika... romanttiselta”, Aleksi tuumasi.

”Romanttiselta kuulostaa ja sitä se onkin”, Jenni sanoi, ”Yks aviopari, yks naistenmies ja yks kukkakauppiatar. Sulhanen haluaa morsiamen, naistenmies haluaa kukkakauppiattaren ja kukkakauppiatar haluaa morsiamen.”

”No nyt alko kuulostaa heti kiinnostavammalta”, Markus sanoi katsoen takakantta.

”Ei se sua kiinnosta, ei se pornoa kuitenkaan oo”, Jenni vastasi.

”Ei sen pornoa tarviikkaan olla”, Markus jatkoi, ”Eroottisinta tässä maailmassa on, kun kaksi tyttöä suutelee. Kaks nättiä tyttöä nimenomaan.”

Jenni ja Aleksi joutuivat myöntämään, että Markus taisi jälleen laukoa totuuksia. Totuuksia, jotka ovat varsin omaperäisiä ja joista ei monesti puhuta ääneen, mutta totuuksia siitä huolimatta. Jenni ei kuitenkaan malttanut olla kysymättä jatkokysymystä:

”Mitäs jos kolme nättiä naista suutelis?”

”En tiiä. En oo koskaan nähny moista. Se vois olla niin eroottista, että miulta räjähtäis pää. Jompikumpi pää”, kuului vastaus.

Telkkarissa pyöri Within Temptationin ‘Black Symphony’ live-DVD, jota Aleksi oli katsellut Ellun lähdettyä ja jättänyt sen pyörimään kaksikon tullessa. Ääni oli luonnollisesti hiljaisella. Etkoilla kun on musiikkipoliittisesti tärkeintä se, että musiikki ei missään vaiheessa häiritse itse jutustelua. Hyvä valinta on tällöin sellainen levy, joka on kaikille jo entuudestaan tuttu. Kuten tässä tapauksessa.

”Mites viikko on menny?”, Aleksi kysäisi, osoittamatta kysymystään sen tarkemmin kummallekaan.

”Ihan jees. Just tuli uus tilaus Hesan päähän, olis laitettava pystyyn yks lasiseinä”, Markus jatkoi.

”Ihan paskaa. Koko homma maistu taas ihan puulta. Mä vaihan kohta Markuksen firmaan töihin, en jaksa enää tota mainosalaa”, Jenni huokaisi.

Työ maistuu puulta: harvinaisen totta. Kaikki työt maistuvat lopulta puulta. Sehän on kuitenkin työtä.

Jotkut työt tosin alkavat maistua koivuhalolta aiemmin ja jotkut myöhemmin. Puusepät lienevät tässä suhteessa kaikkein heikoimmilla.

”Eli kummallekaan ei mitään uutta”, Aleksi tuumasi.

”Haluisitko sie olla esimiesasemassa, alasena vai miun henkilökohtasena sihteerinä?”, Markus kysyi Jenniltä.

”Kaikki menee, kunhan rahasta sovitaan”, Jenni vastasi.

”Siinä tapauksessa esimieheks. Mie tykkään, kun nainen on huipulla”, Markus virnisti.

”Mites sulla kesäloma sujuu?”, Jenni kysyi Aleksilta.

”Ihan hyvin, näillä keleillä. Loppukesästä voi tosin ahdistaa, kun koko muu Suomi on lomalla.”

”Mie en kyllä jaksais vielä olla lomilla. Olis liian pitkä aika jouluun”, Markus tuumasi, ”Tosin siullahan ei ollu paljon vaihtoehtoja.”

”Putkiala on tämmöstä. Töissä ollaan sillon, kun töitä on. Tietty mieluummin on kesälomilla kuin pakkolomilla. Ja onneksi talvelle on hommat jo tiiossa.”

”Tuut kato siekin miulle hommiin. Aina putkimies yhen lasiseinänkin pystyttää”, Markus ideoi.

”Ei saatana. Sitä ei ihminen jaksa, että sä hengität niskan takana ja vittuilet.”

Porukka tuhosi nopeasti parit oluet mieheen. Ja naiseenkin, luonnollisesti. Markus siirtyi välillä parvekkeelle tupakalle ja Jenni seurasi hetken mielijohteesta perässä. Näistä kahdesta Markus kiskoo norttia tasaiseen tahtiin, Jenni on enemmänkin satunnainen kessuttelija. Osuvin termi taitaa olla ’kännipolttaja’. Tosin viime aikoina Jenni on ikäväkseen huomannut käyvänsä aina välillä työpäivänkin aikana tupakalla. Siinä tilanteessa osuvin termi taitaa olla ’hermosavut’.

Markus poistui tupakoinnin jälkeen takaisin sisälle. Jenni jäi vielä hetkeksi parvekkeelle, nauttimaan auringon lämmöstä ja hienosta maisemasta. Hän ei koskaan kyllästynyt panoraamaan, joka parvekkeelta näkyi. Ellun tavoin Jenni rakasti parvekkeelta aukeavaa näkymää. Tosin eri syystä.

Siinä missä Ellulle parvekkeelta avautuva maisema oli vain yksi hieno järvimaisema, niin Jennille näkymä edusti kotikaupunkia kauneimmillaan. Yleensäkin kaupunkimainen rakenne on Jennin mieleen, hän kun on tyylipuhdas kaupunkilaiskasvatti. Maaseutu peltoineen ja pienine kirkonkylineen on lähinnä huvittava näky. Maaseutu on jotain kaukaista, jäänne menneistä ajoista. Jotka eivät toivottavasti koskaan palaa.

Parvekkeelta katsoen oikealla näkyy Lutakon uudehkot kerrostalot ja Innova-tornitalo. Selkeimpänä maamerkkinä on kuitenkin Kuokkalan silta, joka seisoo jylhästi Jyväsjärven päällä. Päiväaikaan silta ei ole kuin kalpea heijastus siitä kauneudesta jota se esittää yön hämärässä, ollessaan täysin valaistu.

Vasemmalla on puolestaan lähimpänä rannassa Nokian valkoisten rakennusten rauniot. Ainolanrannan puoleinen rantaviiva ja sitä kiertävä juoksurata peittää paremman näkyvyyden, mutta pienellä mielikuvituksella pystyy näkemään myös hotelli Alban, yliopiston Mattilanniemen tiiliset homerakennukset sekä pienen kampuksen sillan, joka tällä puolella panoraamaa kohoaa Jyväsjärven päälle. 

Suoraan edessä aukeaa keskustan silhuetti. Se alkaa satamasta, jossa tunnistettavina laivoina esiintyvät m/s Rhea ja ravintolaksi muutettu Gaia. Vastarannalla kulkevan rantaväylän takana on kaupungin keskusta, joka alkaa Hannikaisenkadusta ja päättyy Harjunmäelle. Kauimmaisena näkyy yläkaupunkia valvova vesitorni.

Kokonaisuus ilmensi Jennille kotia. Hän on jo ehtinyt myöntää itselleen, ettei pystyisi asumaan missään muualla. Tuo on tosin harhaanjohtava ilmaus, koska ihminen pystyy pakon edessä ihmeellisiin tekoihin. Jopa asumaan Jyväskylän ulkopuolella. Oikeammin pitäisi sanoa, että Jenni ei koskaan tulisi kunnolla viihtymään missään muualla.

Näitä pohtiessaan Jenni oli tyhjentänyt oluensa ja polttanut tupakkansa, joten hän huikkasi sisälle:

”Oisko aika ottaa päivän eka paukku?”

”No tottahan toki”, kuului Markuksen vastaus.

”Taitaa olla Markuksen vuoro”, Aleksi tuumasi.

”Niinhän se on”, Markus vastasi ja haki reppunsa eteisestä.

Kolmikolla on tapana, että kaljat tuodaan etkoille aina itse, mutta jokainen hoitaa vuorollaan drinkkipuolen. Tällä kertaa oli siis Markuksen vuoro. Aleksi odotti jo pelonsekaisin tuntein, millainen makuelämys tällä kertaa olisi vuorossa. Aleksin mielestä kun sekä Markuksen että Jennin drinkkimaku on suorastaan pöyristyttävän huono.

Niinpä kahtena iltana kolmesta Aleksi saa totutella mitä vienoimpiin makuelämyksiin. Jonkin aikaa se oli mennyt elämyspohjalta, mutta nyttemmin homma on alkanut jo tökkimään. Jenni sentään yrittää aina tuoda jotain ennennäkemätöntä, mutta Markus luottaa yleensä vanhoihin suosikkeihin. Jotka eivät olleet niitä parhaimman makuisia.

Markus heitti reppunsa keittiön pöydälle ja kaivoi esiin litran Beefeater 24 -lekan. Aleksi yllättyi, nyt ehkä olisi luvassa jotain vaihtelua Markuksen pohjanottojuomiin. Ginistäkin saa tosin loihdittua todella pahanmakuisia drinkkejä, joten vielä ei kannattanut hihkua riemusta.

Markus jatkoi kuitenkin reppunsa tutkimista ja lopulta löysi repun pohjalta Gambina-pullon. Pullon tummanpunainen etiketti sai heti Aleksin kielelle nousemaan taskulämpimän ison G:n ominaismaun. Se ei ole järin miellyttävä tunne.

”Ei saatana taas kampiveiviä”, Aleksi parahti.

Kampiveivi: shottityyppinen juoma, johon kuuluu 2 cl Gambinaa ja 2 cl halvinta kirkasta viinaa mitä on saatavilla. Legendan mukaan alun perin kyseessä oli Suomi-viina, mutta tämä on vain perimätietoa. Hienostuneemmat ihmiset saattavat käyttää myös parempia bulkkiviinoja, kuten Stolishnayaa tai Imperialia. Toimii etenkin aamun pienessä krapulassa, jolloin se vääntää henkisen kampiakselin väkisin käyntiin ja suuntaa ajatukset kohti uutta iltaa. Siihen viittaa myös paukun nimi.
 
Kampiveivi on valitettavan harvoin baarien valikoimissa. Ongelma on nimenomaan Gambinan löytämisessä, vodkaa on saatavilla useimmissa hyvin varustetuissa anniskeluravintoloissa. Halvan korvikkeen voi toki teettää baarissa vermutista, ginistä ja vodkasta, mutta se on jo miltei suora plagiaatti James Bond Martinista / Vesper Martinista.

Markus oli tutustunut juomaan Hunters Racingin tuttujensa kautta ja esitellyt sen eteenpäin. Jenni oli tykästynyt juoman makuun. Aleksi ei. Itse paukku on ikivanha, keksitty jo vuonna ‘32 kun Gambina tuli markkinoille. Nykyistä nimeä on tehnyt tunnetuksi etenkin Huntersin jäsen Å.

Hunters: aikoinaan autourheilun ympärille kiertynyt kaveriporukka, josta on hiljalleen kehittynyt kaikkien alojen instituutio. Huntersin jäsenet ovat samaan aikaan kaikkialla eivätkä missään.

Jäsen Å: oikea henkilöllisyys on luonnollisesti salainen. Huntersin jäsenet nimittäin jostain kumman syystä kavahtavat ristimänimiään ja kutsuvat toisiaan kirjaimilla. Idea on kopioitu härskisti Iron Maidenin ‘The Prisonerin’ alkuspiikistä ja vaihdettu vain numeroiden tilalle kirjaimet.

Huntersin ns. miehet perustelevat tämän solubiologialla. He sanovat: ‘Hunters on kuin elävä, geenimuunneltu organismi. Ja kuten kaikki elävät organismit, niin Hunterskin rakentuu soluista. Yksittäisen solun nimi ei ole kuitenkaan organismin kannalta merkityksellistä.’

”Kyllähän yks kampiveivi menee tilanteessa kun tilanteessa”, Markus vastasi.

”Mitäs varten tuo Biiffi on matkassa?”, Jenni kysäisi.

”Dudella olis tänään yhistetyt kotibileet ja synttärit. Jos kävästään siellä, ni veis ton pullon lahjaksi”, Markus selvensi.

”Dude? Kuulostaa tutulta, mutta kukas hää ny olikaan?”, Aleksi kysyi.

”Työ näitte sen muutama viikko sitten Katseessa. Se astetta lepposamman olonen jantteri”, Markus vastasi, ”Se kuhtu meiätkin, joten siellä vois kävästä ennenkun mennään Lutakkoon.”

”Siitä puheen ollen”, Jenni kaivoi kännykkänsä taskustaan, ”Tässä on teille illan keikan viitenumero.”

Viitenumerolippu: Lutakkoa pyörittävällä Jelmu ry:llä on poikkeuksellinen lippujärjestelmä. Sisään pääsee nimittäin laskun viitenumerolla. Näin on helppo tarkistaa, että maksu on suoritettu eikä järjestäjän tarvitse erikseen lähetellä paperisia lippuja.

Eli helppo, halpa ja kätevä systeemi. Tekisi mieli sanoa, että tähän pystyy vain jyväskyläläinen, mutta ikävä kyllä sama systeemi on käytössä muuallakin.

Toki kolmikolla oli vakaana aikomuksena mennä keikalle samaa matkaa, mutta siihen oli vielä monta tuntia. Kaikkea voisi tapahtua siinä välissä, joten oli varminta että jokaisella on sisään oikeuttava numerosarja.

”Millanen bändi tää Järjestyshäiriö oikeen on?”, Markus kysyi.

”Etkö sää oo koskaan kuullu siitä?”, Aleksi kysyi.

”Häpeä, kaupungin oma bändi vielä. Periaatteessa siis, Hesassahan ne taitaa nykyään asua”, Jenni lisäsi.

”Tiiän kyllä että sellanen bändi on olemassa, mutta etes musiikkilajista ei oo mitään havaintoa”, Markus täsmensi.

”Radiossa sen biisejä soi aina joskus”, Jenni liittyi keskusteluun.

”No mie nyt en kuuntele mitään Radio Novaa”, Markus vastasi.

”Ei kai sitä pysty kuuntelemaan kukaan ihminen”, Jenni latasi takaisin, ”Mut Mafialtakin tulee aina välillä Häiriön biisejä.”

Bändinimien lyhentäminen: tiedäthän sinä tämän. Avenged Sevenfold on A7X, Bullet For My Valentine on BFMV, Järjestyshäiriö on Häiriö ja niin edelleen. Sinällään varsin ärsyttävä tapa. Harrastan tätä itsekin paljon.

”Ni sä et vieläkään suostu sanomaan YleX?”, Aleksi kysäisi Jenniltä.

”Juuen.”

”Mullakaan ei oo koneella yhtään Häiriötä”, Aleksi jatkoi, ”Kokeillaas, sattuisko käymään kuten elokuvissa eli tulis sopivasti just joku biisi radiosta.”

Aleksi avasi radion. Mutta kirjoissa ei aina käy kuten elokuvissa. Ensinnäkin radioasema oli Ellun jäljiltä The Voice Radio. Ja ikään kuin tuossa ei olisi ollut jo tarpeeksi, niin parhaillaan äänessä oli Vappu Pimiä.

Aleksi sulki välittömästi radion. Kaikille tuli tarve sanoa äkkiä jotain, kuin unohtaakseen äskeisen. Verta ei kuitenkaan vuotanut kenenkään korvista. Tosin luulisin, että ‘korvat vuotaa verta’ on vain sanonta, ei kai sellaista satu oikeassa elämässä.

Hetkellisen älämölön jälkeen Aleksi kehitti uuden suunnitelman:

”Juutuubissahan on varmaan jotain videoita. Ootas mä käynnistän koneen.”

”Anna olla. Kuulenhan mie sitä sitte keikalla”, Markus esti.

Samoissa merkeissä hurahti seuraava parituntinen. Samassa ajassa meni muutama olut, muutama kampiveivi ja muutama tupakka. Siihen päälle pikkunäppärää sanailua, vanhojen reissujen muisteluita ja lämminhenkistä vittuilua. Eli sitä samaa, mitä Suomessa tapahtuu likimain kaikilla etkoilla.

Varsinkin poikaporukalla on parhaimmillaan mahdollisuus päästä tilanteeseen, jossa koko illan aikana ei puhuta sanaakaan työasioista, vaimoista tahi tyttöystävistä, politiikasta, globaalista maailmantaloudesta, kasvihuoneilmiöstä eikä mistään yhteiskunnallisesti tärkeästä. Silloin voi sanoa, että on keskitytty olennaiseen. Ja että on ollut aidosti hauskaa.

Lopulta nämä nimenomaiset etkot päättyivät siihen, että vähän jokaista alkoi nälkä nääppimään. Oli siis aika siirtyä ruokapaikoille. Ellu tykkää kokkaamisesta, joten silloin kun hän on mukana illanvietoissa, porukka syö kotiruokaa. Nyt Ellu oli poissa, joten kolmikko alkoi suunnitella siirtymistä johonkin keskustan ruokapaikkaan.

Tykkää: Facebook pilasi tämän sanan. Mutta tämä ei yllätä, Facebook onkin helvetinmasiinaan verrattavissa oleva luomus.

Helvetinmasiina: tämä olisi mielenkiintoista nähdä.

”Pitäiskö käyvä jossain vähän paremmassa paikassa?”, Aleksi kysyi.

”Ai joku Figaro vai?”, Markus sanoi.

”Ei mitään Figaroa. Mut jotain muuta kuin se perinteinen pizza”, Aleksi vastasi.

”Miten ois Harald? Siellä on talon omaa olutta, olikohan hunajaa. En oo maistanu sitä vielä”, Jenni ehdotti.

”Mie oon mukana”, Markus sanoi nopeasti.

”No olipa yllätys, että sä lähet sinne missä on olutta tarjolla”, Aleksi sivalsi, ”Mutta joo, se vois olla ihan hyvä.”

”Otetaanko taksi vai onko jotain kyytiä tarjolla?”, Jenni kysyi.

”Siulle olis varmaan vaikka mitä kyytiä tarjolla. Mutta mie voisin kysästä Huntteria, se on varmaan liikkeellä”, Markus vastasi ja poistui parvekkeelle soittamaan.

Aleksi istutti Jennin tuolille ja alkoi hieroa tämän hartioita. Tämä perinne oli jäänyt näille kahdelle jo muinaisilta seurusteluajoiltaan. Itse asiassa Jenni kaipasi näiden kahden seurustelusta ainoastaan sitä, että saisi Aleksin hieromaan itseään milloin vain. Aleksi on nimittäin synnynnäinen hieroja. Itse asiassa Aleksin sinkkuaikoina Jenni oli useasti tilannutkin Aleksin kämpilleen tekemään hierontaa. Vain hierontaa.

Tästä palvelusta Jenni oli kateellinen Ellulle, vaikka muuten pitikin Ellusta ja toivoi näille kahdelle kaikkea hyvää. Enää hän ei uskaltanut tilata Aleksilta hierontaa, koska oli ilmeistä että Ellu oli edelleen hieman mustasukkainen hänen ja Aleksin hyvästä kaverisuhteesta. Eikä Ellua toisaalta voinut moittia, selvästi hän yritti parhaansa mukaan työntää niitä tunteita pois itsestään.

”Joo, Huntteri tulee kohta hakemaan meidät”, kuului parvekkeelta.

”Okei, hyvä”, Jenni huikkasi.

Markus palasi keittiöön ja huomasi kaksikon tuolin äärellä. Jennin silmät olivat kiinni ja kasvoilla oli syvän nautinnollinen ilme. Välillä Jennin suusta pääsi pieni huokaus. Aleksin kasvoilla oli omahyväinen ilme, ikään kuin miehen päässä olisi ollut joitain iloisia muistoja. Tai sitten Aleksi vain piti siitä, että joku tunnusti hänen hyvät hierontataitonsa.

”Taas noita teitin hierontasessioita. Voi luoja.”

Jenni avasi silmänsä:

”Anna Aleksin joskus hieroa sunkin hartioita, ni tiiät mistä oot jääny paitsi.”

”Thai-hieronta on enemmän se miun juttu”, kuului vastaus.

Jenni nousi tuolilta vinkaten Aleksille:

”Jatketaan tota joskus toiste. Nyt voitais varmaan mennä jo alas vastaan.”

Idea sai varauksetonta kannatusta. Niinpä kolmikko keräsi viimeiset oluet jääkaapista kassiin ja viskasi eteisessä takit päälleen ja kengät jalkaansa. Aleksi häipyi viimeisenä asunnosta ja painoi kämpän ulko-oven kiinni.

Beefeater unohtui keittiön pöydälle.

Luku 5. Lauantai 21.5.2011, klo 17, Jyväskylä, Ainolanranta.

Luku 4: tässä tiivistys, jos teit viisaasti ja jätit äskeisen luvun lukematta.

Aleksi, Markus ja Jenni puhuivat paljon paskaa. Markuksella oli tiedossa kotibileet Vaajakoskella. Ennen kotibileitä kolmikko päätti käydä syömässä ravintola Haraldissa. Uutena hahmona oli esittelyvuorossa Huntteri, joka toimii tarinassamme pariin otteeseen kuskina.

Äskeinen lause saattoi olla pieni juonellinen spoileri, mutta haitanneeko tuo.

Kolmikkomme nojaili pieneen aitaan Lehtorannantien varrella olevalla parkkipaikalla, joka toimii myös Aleksin kotisatamana, kotiparkkipaikkana. Katu kulki aivan vieressä ja autoilijat sekä pyöräilijät suorastaan sujahtivat ohi ajaessaan alamäkeen. Parkkipaikalla oli rumia nykyajan kulkuneuvoja ja noin muutoin pihapiiri oli vuorattu lähinnä asfaltilla ja betonilla. Markuksen ja Aleksin Volvot pelastivat sentään hieman näkymiä.

Volvoista huolimatta sankarimme joutuivat myöntämään, että tämä ei ollut se kaikkein idyllisin paikka kaljan nauttimiseen. Lähempänä Jyväsjärveä olisi ollut rantaa kiertelevä juoksurata penkkeineen ja järvimaisemineen, joten se olisi ollut paljon rauhallisempi paikka suorittaa kyseistä toimenpidettä. Tosin silloin Huntteri ei olisi päässyt autollaan kovin lähelle. Laillisesti siis. Ranta kun on pyhitetty kevyelle liikenteelle. Huntteri on vielä suht kevyt hahmo, mutta Volvonsa ei.

Jostain lähistöltä oli herännyt aito deeku a.k.a. rantojen mies ja hän lähestyi nyt päähenkilöitämme. Miehellä oli pitkä parta, sotkuiset hiukset ja muutenkin vähän nukkavieru olemus. Vaatetuksenaan oli Adidaksen verkkarit, Reinot ja 80-luvulta peräisin oleva neonvärinen tikanheittoseuran verkkatakki. Kädessään oli Lidlin muovikassi, jossa kuului kilisevän tyhjiä pulloja. Huulillaan oli tupakan aatelia, eli itse kääritty karvapersesätkä.

Karvapersesätkä: kaikille tosimiehille tuttu sanonta. Tarkoittaa sitä, että sätkästä jätetään filtteri pois. Yleensä karvapersaussätkän polttaja on tarkan markan ihminen, joka ei tuhlaa rahojaan turhiin ylellisyyksiin. Kotioloissa tätä temppua ei voi suositella kokeiltavaksi, ellet sitten halua kokea amatööritason extreme-urheilua.

Rantojen miehen yleisolemus oli siis varsin tyypillinen tämän alan edustajalle, ominaistuoksua myöten. Tuoksussa oli vahva myskinen elementti, lisättynä savuisella, hikimäisellä ja aavistuksen tunkkaisella vivahteella. Hyvin miehinen tuoksu siis. Tässä olisi bisnesideaa Axe-deodorantteja valmistavalle Unileverille. Provisiot tästä voi lähettää Kertojalle.

”Päivää herrasväki”, Rantojen mies aloitti.

”Älä nyt meitä herrasväeksi hauku”, Aleksi vastasi.

Moni kokee olonsa tukalaksi tai kiusaantuneeksi, kun deeku yrittää tulla juttusille. Kolmikollamme ei ole tällaista ongelmaa. Päinvastoin, deekuilta kuulee yleensä hyvää filosofista pohdintaa, oli sitten kyseessä elämän suuret kysymykset tai arjen pienet havainnot.

Vastineeksi näistä pohdinnoista joutuu yleensä antamaan muutaman euron. Mutta kirkkohan opettaa, että vähäosaisia pitää auttaa. Tosin jos tuo mainittu ‘vähäosaisten auttaminen’ tarkoittaa rahan antamista deekulle kaljan ostoa varten, niin kristityt ovat heti paheksumassa. Ihmeellistä kaksinaismoralismia.

”Olisiko mahdollista saada nuo teidän tyhjät pullot?”, Rantojen mies jatkoi.

”Mihis käyttöön rahat menis?”, Markus kysyi.

”Ajattelin hakea tuosta Siwasta päkin kaljaa, ja multa puuttuis parikymmentä senttiä”, Rantojen mies vastasi.

”Tuo on rehellistä puhetta”, Markus sanoi tyhjentäen oman kaljapullonsa ja ojentaen sen Rantojen miehelle. Aleksi ja Jenni tekivät samoin. Kaikki olivat tyytyväisiä. Rantojen mies sai puuttuvat sentit ja kolmikko oli tehnyt päivän hyvän työn.

”Kiitos kovasti. Pelastitte vanhan miehen päivän”, Rantojen mies sanoi hymyillen, paljastaen hammaskalustonsa.

Ihan virheetön kyseinen hammaspatteristo ei ollut. Muutama hammas puuttui ja loput olivat hujan hajan siellä täällä. Väriltään hampaat olivat syvän keltaiset. Aleksi jäi miettimään, että mahtoiko hammastus oikeasti olla vielä tehdasasennuksen jäljiltä, vai olivatko tekarit mahtaneet muuttua noin syvän keltaiseksi. Ja oliko tällä oikeastaan mitään väliä?

Markus sen sijaan päätti saada vastinetta palautuspullolleen:

”Mitäs juomisrintamalle kuuluu tällä kevätkaudella?”

”Tää on kuulkaa kova ammatti”, Rantojen mies huokaisi ja pudisti päätään.

Rantojen mies tumppasi sätkän jämät maahan. Käsi meni taskuun kaivaen esiin Bonus-sätkäpussin. Mies alkoi kääriä uutta sätkää, ilman sätkäkonetta luonnollisesti. Vain amatöörit käyttävät konetta. Rizla-sätkäpaperipaketti oli sätkäpussin sisällä, kuten asiaan kuuluu. Filtteri näytti jäävän tästäkin sätkästä pois.

Sätkästä tuli hyvin muodostunut, arvosanaltaan ehkä ysin luokkaa. Kaiken kaikkiaan siis hyvin tyylipuhdas suoritus. Harmi, ettei sätkän kääriminen ole olympialaji. Tämä mies olisi siellä kova sana. Tosin olympialaisiin olisi varmaan otettava filtterikin mukaan, jotta saataisiin yksi arvostelukohde lisää.

”Onko rapula se pahin juttu tuolla alalla?”, Aleksi kysyi.

”No eihän sekään tietty mukavaa ole. Mutta kunnon rännin jälkeen pääsee aina POS:lle, jos siltä tuntuu”, Rantojen mies sanoi.

”POS?”, Jenni kysyi.

”Päivystys- ja infektio-osasto, keskussairaalan toisessa kerroksessa. Nättejä hoitajia ja hyvää hoivaa”, Rantojen mies jatkoi, ”Se on oikeastaan tämän työn kohokohtia. Pahinta tässä on se, kun herää aamulla kämpiltä tai veneen alta eikä tiedä mistä saisi rahaa seuraavaan päiväannokseen. Se on vittumaista. Pirtuahan saa velaksi, mutta ne jätkät kiskoo ihan hirveätä korkoa. Ei ole helppoa tämä elämä.”

”Onko tänä keväänä jotain uusia tuotteita, joita kannattais kokeilla? Tai jotain uutta muoti-ilmiötä?”, Markus kysyi.

”Kyllähän nämä Alkon perinteiset eli Jorma, Valdemar ja Doris on aina yhtä kovia. Mutta sanoisin, että vanhemmissa ammattilaispiireissä vanha kunnon kilju on tekemässä vahvaa paluuta”, Rantojen mies filosofoi, ”Nuoremmathan ei enää vedä etanolia, vaan ovat korvanneet sen jollain napeilla. Se on sääli. Meidän ammattikunta kaipaisi uutta verta. Tällä menolla nää potentiaaliset nuoret tappaa itsensä jo parikymppisenä.”

Kolmikko kuunteli Rantojen miehen luentoa syvän hiljaisuuden vallitessa. On aina mukava kuunnella, kun puhuja todellakin tietää mistä puhuu. Se pelastaa joskus luennon, vaikka itse puheenaihe olisi hyvinkin tylsä. Ja tällä kertaa itse aihekin oli kiinnostava. Tämän miehen pitäisi kiertää maailman yliopistoja vierailevana luennoitsijana. Kaikki opiskelijat ovat juoppoja muutenkin, niin yksi deeku menisi siellä ihan täydestä.

Rantojen mies teki lähtöä:

”Mutta te vaikutatte fiksuilta tyypeiltä. Joten teille suosittelisin tämän kevään varmana valintana Magyaria. Pitäkää päivätyönne ja pitäkää tää juominen mukavana harrastuksena. Mieshän ei tunnetusti tee virheitä, mutta ehkä olisin voinu itsekkin aikoinaan valita toisin. Mutta nyt kohti kaupan oluthyllyä.”

”Eiköhän myö joo pysytä tällä harrastelijatasolla jatkossakin. Mutta hyvää viikonloppua siullekin”, Markus tuumasi.

”Sitä samaa. Ja kiitos.”

Rantojen mies lähti laahustamaan ylämäkeen kohti omaa pyhiinvaelluskohdettaan. Se ei ollut Mekka, eikä edes Köyliönjärvi, vaan Ainolanrannan Siwa. Aleksi puolestaan kaivoi povitaskustaan viimeisen oluensa, Olvin Suomalaisen saunaoluen. Porukka alkoi juoda sitä yksissä tuumin. Samalla Huntteri heilahti paikalle 144-Volvollaan.

Luku 6. Lauantai 21.5.2011, klo 17, Jyväskylä, Ainolanranta.

Huntteri parkkeerasi Volvonsa kolmikon viereen, heitti aurinkolasit silmilleen kuin CSI: Miamin Horatio Caine konsanaan ja nousi autosta. Vain maailmoja syleilevä one-liner jäi puuttumaan.

Huntteri: päälle 30-vuotias enimmäkseen rento jamppa, joka ammattia kysyttäessä antaa vastaukseksi ’hulttio’. Tällä kertaa päällään oli vaaleat shortsit ja tumma hihaton paita. Sellainen vaimonhakkaajapaidan näköinen, tiedättehän.

Huntterilla ei tosin ole tapana hakata kenenkään vaimoja. Sen sijaan paidalla oli muita etuja. Hihaton paita yhdistettynä siilitukkaan, muutamaan tatuointiin, elämän kuluttamiin kasvoihin ja läskin bodarin ulkomuotoon takaa sen, että erittäin harva tulee haastamaan riitaa.

Huntteri vilkaisi kolmikkoamme. Kasvoillaan oli se perinteikäs suomalainen kivimuuri-ilme. Tai pitäisikö sanoa ilmeettömyys. Sellainen, josta ei pysty arvioimaan mitenkään, mitä kyseinen henkilö siellä hetkellä ajattelee. Ihminen saattaa olla vihainen, iloinen, surullinen tai jotain siltä väliltä, mutta ilme on täysin sama joka hetki.

Silmät tosin paljastivat Huntterin, niissä oli havaittavissa pientä elämäniloa jota edes aurinkolasit eivät pystyneet peittämään. Se ei kuulunut tähän kivimuuri-ilmeeseen. Tosin silmät elävät monesti omaa elämäänsä, eikä niitä voi hallita niin hyvin kuin lihaksia. Ajatelkaa vaikka kesää, ja mukavan ohuita sekä sopivan lyhyitä kesämekkoja. On mahdotonta pitää silmiään kurissa, mutta valtaosaa lihaksistaan pystyy silti hallitsemaan. Ehkä tämän takia silmänruoka on yhteiskunnallisesti sallitumpaa kuin kähmintä.

”Ai sie oot ottanu vanhan rouvan käyttöön?”, Markus kysyi Huntterilta.

”Joo, vapuksi otettiin rouva ajoon.”

”Vanha rouva?”, Jenni kysyi Huntterilta. Jenni ei ollut aiemmin nähnyt tätä autoa. Eikä kuullut tuota lempinimeä. Kuka hitto antaa autolleen lempinimen?

”Joo, tää kato vaatii jatkuvaa huomiota”, Huntteri vastasi, ”Jos yhtään hetkeä otat tän auton itestäänselvyytenä, ni se kostaa heti oikuttelemalla. Ja ajoittain se joko tulistuu tai pudottaa nesteitä. Eli ilmiselvä vanha rouva. Ni mihis työ olitton menossa?”

”Haraldiin.”

”Okei. Ei muuta kun kyytiin.”

Markus istahti etupenkille. Autossa oli kuuman kesäpäivän myötä epämiellyttävän lämmintä. Mutta toisaalta ei voi olettaa, että vuoden ‘70 autossa olisi ilmastointia. Ilmastointi on tosin pelkkä turhake muutenkin. Oikeasti sitä tarvitsee noin kymmenenä hellepäivänä vuodessa. Eli se maksaa itsensä takaisin noin sadassa vuodessa.

Jenni istui sohvamaiselle takapenkille ja meinasi hukkua sohvamaisen takapenkin väliin. Jenni ei ollut tottunut näin ylvääseen takapenkkikyytiin, joten tunne oli hieman epämukava. Positiivista sen sijaan oli, että jalkatilaa oli reilusti. Takapenkkiläisen turvavöitä ei tosin näkynyt missään.

”Missäs terveyssiteet on?”, Jenni kysyi.

”Edelleen Torslandan tehtaalla”, Huntteri vastasi, ”Ei tähän ole takavöitä koskaan asennettu.”

”Aika turvatonta”, Jenni tuumasi.

”Sun pitäis luottaa mun ajotaitoihin vähän enemmän. Mut voin mä napata takakontista kuormaliinan ja sitoa sut kiinni, jos se helpottaa oloa.”

”Bondagea? Kuulostaa hyvältä”, Markus osallistui keskusteluun.

”Tähän voi vaan todeta että ‘nyt turpa kiinni ja vauhtia’, kuten Ponterosassa sanottiin aikoinaan”, Jenni naurahti.

”Ah, Ponterosa. Tuo suomalaisen elokuvahistorian merkkiteos. Harvinaisen hieno leffa, sellasta paskaa ei ihan kaikki pysty luomaan”, Aleksi fiilisteli.

”Aamen”, Huntteri tuumasi.

Huntteri käynnisti B20A-moottorin ja lähti sompailemaan kohti keskustaa. Matka kuitenkin pysähtyi jo ennen Kuokkalan siltaa, kun keskelle liikenneympyrää sammunut Renault Clio blokkasi kaiken liikenteen. Kulkuneuvon takaluukussa oli valkoinen kolmio, joka viittasi varsin vahvasti autokouluun. Clio kyllä näyttää erehdyttävän paljon mopoautolta, mutta mopoautoissahan taitaa olla se tavan heijastavamallinen punainen kolmio. Mutta kolmio kuin kolmio, sellaisia autoja kannattaa varoa. Niin nytkin.

Clion ratissa oli nuori tyttö, joka yritti epätoivoisena saada kulkuneuvonsa liikkeelle. Tytön kasvot olivat jo punaisena häpeästä. Tarkkaavainen sivustaseuraaja pystyi lukemaan huuliltaan myös sanan ’apua’. Opettaja yritti neuvoa, että voisi olla viisainta painaa ensin kytkin pohjaan ja vasta sitten kääntää virta-avaimesta. Tai ainakin laittaa vaihde vapaalle. Tai tehdä ylipäätään jotain.

Ohjeet menivät kuitenkin ohi Tytön korvien. Clio otti vain pieniä pyrähdyksiä eteenpäin, kun Tyttö käänteli avainta. Opettajakin alkoi katsella ympärilleen hieman häpeilevänä ja se vain pahensi Tytön tuskaa. Ja henkisen tuskan kasvaessa itse suoritus harvoin paranee. Joten Clio jämähti lopulta kokonaan, keskelle liikenneympyrää.

Meidän päähenkilöidemme mielestä näytös oli huvittavaa katseltavaa, todellista elävän elämän reality-showta. Ei sitä käsikirjoitettua moskaa, jota televisio viljelee. Ja koska heillä ei ollut pöytävarausta Haraldiin, niin ei ollut myöskään minuuttiaikataulua. Ainoa puute oli, että olutta ei enää ollut. Muuten tätä episodia olisi voinut katsoa vaikka koko illan.

Sen sijaan toisaalla ympyrässä jumissa olleet 740-Volvon matkustajat eivät pitäneet näytelmää niin houkuttelevana. Autosta nousikin kolme isoa miestä, jotka asettuivat Clion taakse ja alkoivat työntää Clioa eteenpäin. Työntäminen yhdistettynä Tytön virta-avaimen räpläämiseen aiheutti sen, että Clio lähti kuin lähtikin käyntiin. Tytön jalka oli kuitenkin sen verran painokkaasti kaasulla, että kulkuneuvo ampaisi hallitsemattomasti eteenpäin.

Opettaja yritti painaa jarrua, mutta Clion jarrut olivat sen verran tehottomat, etteivät ne saaneet kulkuneuvoa pysähtymään tarpeeksi nopeasti. Tytön käsikoordinaatiokaan ei ollut parhaimmillaan, joten Clio osui ympyrän vieressä olleeseen ’Keskusta’-kylttiin. Liikennemerkkiin siis.

Clio osui sen verran voimallisesti liikennemerkkiin, että kulkuneuvo lyheni lähemmäs metrillä. Jäähdytin hajosi siinä rytäkässä ja Clion keulalta nousi hetkellisesti hieno vesisuihku. Tämä suihkulähde ei kuitenkaan ollut pysyvää mallia, vaan suihku loppui varsin nopeasti. Jostain syystä juuri sillä samalla hetkellä, kun jäähdyttimestä loppui neste.

Opettaja nousi Cliosta ja meni kulkuneuvon eteen tutkimaan tuhoja. Samalla hän kaivoi puhelimen taskustaan, ilmeisesti soittaakseen hinausautolle. Tyttö sen sijaan painoi kädet kasvoilleen ja painoi päänsä rattia vasten. Tämän lupaavan autoilijan ura saattoi päättyä näinkin pieneen epäonnistumiseen. Ikävä kyllä. Tosin vakuutusyhtiöt kiittävät. Ahneita paskiaisia kun ovat.

Clio jäi kuitenkin enimmäkseen liikenteenjakajan päälle. Vain kuskin takakulma jäi hieman itse kadun puolelle, joten kulkuneuvon ympärille jäi riittävästi tilaa ohitse pääsemiseksi. Kaikkien muiden ympyrässä olleiden matka jatkuikin tämän pienen kohtauksen jälkeen keskeytyksettä, meidän nelikollamme siis kohti keskustaa, joka myös kirkonkylänä tunnetaan.

Markus laittoi radiota hieman pienemmälle ja kysyi sitten Huntterilta:

”Mites Hunters Racingilla menee?”

”No mikäpäs siinä. Elämysmatkoja touhutaan.”

Jos satuit tähän mennessä jo tajuamaan mistä Huntterin lempinimi juontuu, niin propsit sinulle. Testilukijaryhmästämme nimittäin 48 % ei tajunnut kyseistä yhteyttä.

”Mihis seuraava elämysmatka suuntautuu?”, Jenni osallistui keskusteluun.

”Amsterdamiin.”

”Kuulostaa syntiseltä”, Aleksi tuumasi.

”Kuulostaa joo. Toivottavasti on yhtä syntinen kuin maineensa. Saataisiin oikeaoppinen Hunters Elämysmatkat Ab:n seuramatka.”

”Onko teillä jo tarkempia matkasuunnitelmia?”, Jenni kysäisi.

”Ei me tehä koskaan mitään tarkkoja suunnitelmia. Kaikki on hauskempaa, kun heilahtaa paikan päälle ilman mitään ennakkotietoja. Harhailee tietämättä mistään mitään ja kyselee paikallisilta näkemisen arvoisia paikkoja. Siinä on sitä jotain.”

”Oisko mahdollista päästä völjyyn?”, Markus kysyi.

”Totta kai. Tuollanen vanha pervo on aina tervetullu joukkoomme iloiseen. Mites muuten ysinelikymppinen on toiminu?”

”Hyvin, niinkun aina”, Markus vastasi.

Huntteri ja Markus syventyivät tämän jälkeen toviksi puhumaan Volvojen tekniikasta. Jenni ei ole koskaan ollut kiinnostunut laitteiden teknisistä ominaisuuksista, joten hänen korviinsa keskustelu kuului jotakuinkin tältä:

” ... blaa blaa ... R-nokka ja .030 ylikoon männät ... blaa ... bee234 kansi ... blaa ... halvalla Jönköpingistä ... blaa ... Bildemontering Ab ... blaa blaa ... Danan lukko ... blaa ... blaa ... M46 on se sähkövitosella oleva ... blaa”

Toisaalta Aleksiakaan ei ihan näin syvälle menevä tekninen filosofointi kiinnostanut, mutta mieshän ei voi näyttää siltä ettei autokeskustelu kiinnostaisi. Joten Aleksi teki matkan aikana muutaman täsmentävän kysymyksen. Nainen sen sijaan voi ilmaista hyvin selvästi sen, jos keskustelu lipeää sellaisille osa-alueille, jotka eivät kiinnosta. Naisilla tämäkin asia on helpompaa. Miltei kaikki on naisilla helpompaa.

Niinpä Jenni keskittyi katselemaan kaduilla kiirehtiviä ihmisiä ja liikennevaloissa odottavia kulkuneuvoja. Ihmiset olivat tylsän oloisia ja kulkuneuvot mitäänsanomattomia. Tässä ei tietysti ollut mitään uutta eikä edes mullistavaa. Jennin kannalta hyvin virikkeettömän automatkan päätti saapuminen Asemakadun yläpäähän. Huntteri pudotti kolmikon kävelykadun viereen, niin lähelle Haraldia kuin autolla pääsi. Laillisesti siis.

”Myö oltais joskus vajaan tunnin päästä menossa Vaajakoskelle, ootkos sie käytettävissä?”, Markus kysäisi Huntterilta.

”Ei pysty, meen käymään Ellun luona. Illemmalla varmaan ajellaan tässä, sit onnistuu kyllä taas”, Huntteri vastasi.

Tarkennetaan, että kyseessä on kaksi eri Ellua. Mutta mikäs siinä, kyllähän maailmaan Elluja mahtuu. Ja jos tarkemmin ajatellaan, niin meillä jokaisellahan on oma Ellumme. Tai ainakin pitäisi olla. Selvennetään tarinankerrontaa nimittelemällä näitä kahta jatkossa nimillä Ellu 1 ja Ellu 2. Ellu ykkönen on tämä Aleksin kanssa asusteleva ja Ellu kakkonen on sitten se toinen.

Huntterin ja eräiden muidenkin miesten mielestä kakkonen on ykkönen, mutta sitä ei pidä sotkea tähän meidän käyttöönottamaan erotteluun. Ja kyseinen mielipide on paitsi naista halventava, niin myös epärelevantti tarinan kannalta. Joten unohda, että mainitsin mitään.

Huntteri tuskin olisi myöntänyt, vaikka olisikin ollut menossa tapaamaan tarinamme kannalta oleellisempaa Ellua, eli ykköstä. Aleksikin, rauhallisesta luonteestaan huolimatta, olisi saattanut moisesta ihan ymmärrettävästi hermostua. Mutta ei siis hätää. Eikä toisaalta Huntteri halunnut pilata iltaansa joutumalla Ellu ykkösen työpaikalle.

”Jaa sä edelleen seurustelet Ellun kanssa?”, Aleksi kysyi.

”Älähän panettele. Ei myö seurustella. Ei olla sentäs vajottu niin alas”, Huntteri tarkensi.

”Varo kuitenkin, tai kohta meiän jokasen luona asuu pieni Ellu”, Aleksi jatkoi.

”Ei oo kyl vaaraa. Ei jaksais katella joka aamu sitä samaa naamaa siinä vieressä”, Huntteri naurahti, ”Eikä kukaan kyllä jaksais katella muakaan.”

Kolmikko nousi autosta keskustan kansainväliseen tunnelmaan. Kuin tätä kansainvälisyyttä korostaakseen juttusille iskeytyi saman tien vanha romanialainen kerjäläisnainen, tarjoten pojille kauhtunutta ruusua. Kädessään oli surullinen kuva jostain väitetystä sukulaistytöstä, jolla tietenkin oli riesana kuppa ja kuusi muuta sekä lisäksi keuhkosyöpä, korkea verenpaine, aivokasvain ja pahimpana kaikista hilse-ongelmia.

Pojat kuitenkin kieltäytyivät ruususta kohteliaasti. Kerjäläinen siirtyi Volvon luo. Huntteri otti ruusun vastaan, kiitti kerjäläistä kauniisti ja lähti sitten renkaat ulvahtaen liikkeelle. Kerjäläinen ei ehtinyt pyytää ruususta rahaa ja jäi harmittelemaan tätä katukiveykselle. Tai saattoi hän käydä siihen istumaan ihan rahankerjuumielessäkin. Mistä näistä tietää?
Luku 7. Lauantai 21.5.2011, klo 17, Jyväskylä, keskusta, Harald.

Kolmikkomme siirtyi Haraldiin ja valitsi ravintolasta rauhaisan paikan. Tarjoilija kävi antamassa ruokalistat ja kolmikko pääsi tutustumaan Haraldin antimiin. Viikinkiteemaiset nimet olivat hieman lapsellisia, mutta sisällöltään kaikki ateriat vaikuttivat varsin hyvältä. Tämä on tietysti varsin positiivista ravintolan kannalta. Ruokalistan selaamisen ohella he pääsivät tarkkailemaan ravintolan muita asiakkaita.

Lähimmässä pöydässä oli vanha pariskunta, Pappa ja Mummo. Hieman kauempana oli nuorempi pariskunta, Nuoripari. Näkyvissä oli myös kaksi isompaa seuruetta. Kolmen miehen muodostama yhteenliittymä puhui kovaäänisesti nukkapöydässä. Puheidensa perusteella tuntuivat olevan maaseudulta kotoisin, joten kyseessä olivat Paronit. Lisäksi toisessa nurkkapöydässä vaikutti neljän tytön koalitio, jotka olemukseltaan muistuttivat erehdyttävästi hippityttöjä. Tai ehkä vieläkin enemmän Kettutyttöjä.

Tämä mummo ei ole sama kuin se Micralla ajellut. Pieni tarkennus.

Ruokalistalla olisi ollut tarjolla myös kasvisvaihtoehtoja, mutta kukaan sankareistamme ei päätynyt valitsemaan niitä. Aleksilla ja Jennillä ei sinällään ole mitään kasvisruokia vastaan. Mutta sen kerran kun oltiin viikinkiravintolassa, niin jotenkin asiaan tuntui kuuluvan valita liharuoka. Markus sen sijaan ei kasvisruokiin koske. Hänen mielestään ‘heinä on sitä mitä ruoka syö’, kuten vanha mainoskin toitottaa.

Aleksi valitsi tuttua ja turvallista härkää. Jenni päätti kokeilla peltopyytä ja Markus valitsi kuhaa. Ei kuitenkaan sen takia, että Markus erityisemmin tykkäisi kuhasta. Miehellä on tapana olla tuhlaamatta arvokasta aikaa ruokalistojen selaamiseen ja kuha sattui olemaan Haraldin à la carte -listalla heti ensimmäisenä.

Jos minulta kysytään, niin tuollainen sattumaan perustuva tilaaminen on aika pelleilyä. Tosin saahan sillä loihdittua uusia makuelämyksiä. Kuten nyt vaikkapa tällä kertaa: kahden kilon kuhaa pariloituna ja varustettuna sienikastikkeella sekä pinaattipurjopaistoksella. Ainakaan ei jämähdä pelkkiin pihviruokiin.

Ai minulta ei kysytty? No, okei.

Paronien seurueessa oli kaksi iäkkäämpää ja yksi nuorempi valioyksilö. Ensivaikutelma oli, että he olivat kerrankin päässeet isoon maailmaan ja samalla karkuun vaimoiltaan. Ruutupaitojen pari ylintä nappia oli auki paljastaen vaihtelevan rintakarvoituksen. Jutut olivat rasvaisen mahtailevia ja kuuluivat varmasti ravintolan jokaiseen kolkkaan. Erehdyttävästi tuli mieleen kevätlaitumelle päässeet sonnit.

Ensivaikutelmilla on tapana pitää paikkansa. Niin tälläkin kertaa. Kyseessä oli kuin olikin kolme maatalon isäntää. Siihen tuli vahva viittaus, kun toinen vanhemmista Paroneista alkoi kertoa tarinaa miten keinosiementäjä oli käynyt vierailulla edellisellä viikolla. Ravintolan muut asiakkaat toivoivat hartaasti, että mies puhui lehmien keinosiementämisestä.

Varmuus Paroneiden edustamasta ammattikunnasta tuli kuitenkin vasta, kun nuorin Paroni alkoi suunnitella isoon ääneen oman Massey-Fergusoninsa tuunaamista spoilerilla ja sumuvaloilla. Se hälvensi viimeisetkin epävarmuustekijät miesten ammatista. Sillä kukaan muu kuin pohjanmaalainen maatalon isäntä ei tuunaa omaa traktoriaan. Eihän?

Toinen vanhemmista Paroneista muisti keskustelun lomassa haukkua omaa vaimoaan useampaankin otteeseen. Keskustelun perusteella tuli kuva rumasta ja laiskasta niuhosta. Tämä oli tietenkin vain yksipuolinen kuvaus kyseisestä naisesta ja oli tuskin koko totuus asiasta.

Jossain välissä puhelin soi ja tämä samainen Paroni vastasi. Keskustelu oli aika lyhyt, mutta sen aikana Paronin äänensävy muuttui radikaalisti ja hän yritti pitää vastauksensa lyhyinä. Puhelun lopettivat sanat:

”Kyllä, kulta. Minäkin rakastan sinua.”

Heti puhelun jälkeen Paroni muisti haukkua vaimoaan vähän lisää, että miksi se taas soitteli pelkkien turhanpäiväisyyksien takia. Heikommalla itsetunnolla varustetulle ihmiselle moinen puhelu olisi tarkoittanut pysyvää kasvojen menetystä, mutta Paroni jatkoi kuin mitään epäjohdonmukaisuutta ei olisi koskaan esiintynytkään. Aleksi meinasi hotkaista oluensa väärään kurkkuun naurahdettuaan moiselle kaksinaamaisuudelle.

Ruokaa odotellessaan kolmikkomme ehti nauttia paritkin hunajaoluet. Lopulta tarjoilija toi höyryävät ja kieltämättä hyvältä tuoksuvat annokset pöytään. Aleksi tyylilleen uskollisena ei haaskannut aikaa, vaan alkoi antaa ensiapua nälkäänsä nopeaan tahtiin. Jenni ja Markus ottivat rauhallisemmin, päästäen ensin oluen rippeet kärsimyksistään.

Nuoripari oli ruokailun suhteen jo loppusuoralla. Tarjoilija vei laskun pöytään ja mies koppasi sen heti itselleen. Nainen suhtautui miehen maksamiseleeseen tottuneen näköisenä. Markus seurasi tilannetta syrjäsilmällä ja kommentoi hiljaa:

”No tossa se oikee tasa-arvo taas nähään. Kyllähän sitä huuvellaan että kaikki pitäis mennä tasan. Silti miehen pitää aina maksaa kaikki.”

”Ni ei ole mahollista, että tällä kertaa vain sattuu olemaan miehen vuoro maksaa?”, Aleksi kysyi.

”Älä nyt taas sotke oikeeta logiikkaa Markuksen sumean logiikan teorioihin”, Jenni huomautti.

Sumea logiikka: matemaattisen logiikan laajennus, jossa propositiolla on diskreetin totuusarvon sijasta reaalinen totuusarvo suljetulla välillä nollasta yhteen (© Wikipedia).

Tähän voisi todeta, että aha.

”Minnuu vaan vituttaa tommonen miehen lompakolla ratsastaminen”, Markus huikkasi oluttuoppi huulillaan ja maistoi sen jälkeen elämänsä ensimmäisen haarukallisen kuhaa, ”Tää kuha on muuten helevetin hyvää.”

”Annas mä maistan vähän”, Jenni sanoi ja kurkotti haarukallaan pienen palan itselleen.

Maistiaisen ottaminen toisen lautaselta on joidenkin mielestä sivistymätöntä. Ilmeisesti heidän mielestään oikeampi tapa olisi tilata kokonainen kuha-annos itselleen, josta sitten voi ottaa vastaavan kokoisen maistiaisen ja jättää loput heitettäväksi roskiin.

Ja kehitysmaissa nälkäiset kiittävät. Ollako siis sivistynyt vai yhteiskunnallisesti valveutunut? Kas siinäpä pulma.

Markus tipautti samalla enimmät sienikastikkeet ja pinaattipurjopaistokset Jennin lautaselle. Pappa vilkaisi moista toimenpidettä pahalla silmällä. Hän olisi ilmeisesti valinnut ennemmin sivistyneen ruokailutavan.

”Tää on muuten hyvää”, Jenni jatkoi hetken päästä, ”Mut älä yritä leikkiä tasa-arvon kannattajaa, se ei sovi sun monisyiseen ja rososeen imagoon.”

”Miehän oon tasa-arvon suurin kannattaja. Naiset armeijaan ja ravintolalasku puoliksi”, Markus puolustautui.

”Joopa joo”, Jenni huokaisi, ”Mutta voishan toi äijä olla naisen isä. Sillon toi maksaminen menis oikein. Tosin helkutin hyvinsäilyny mies, jos noilla olis niin paljon ikäeroa.”

”Tai vähän villimpi veikkaus vois olla, että toi nainen on miehen henkivartija”, Aleksi jatkoi.

”Nainen henkivartijana? Se ei kuulosta kovin vakuuttavalta. Senhän vois lahjoa suklaalla”, Markus pohti.

”Feministi vois pitää tota sovinistisena kommenttina”, Jenni sanoi.

”Onneks tässä pöydässä ei ole yhtään feministiä”, Markus vastasi.

”Onneks ei. Niinpä voin sanoa, että luojan kiitos naiset on luotu tänne ilahduttamaan meiän kaikkien elämää”, Jenni sanoi.

”Aamen”, Markus tuumasi ja kolmikko kilisti tuoppejaan.

Nuoripari nousi ylös. Mies puki kohteliaasti takin naisen ylle ja he poistuivat ravintolasta käsi kädessä. 

”Miehellä on sormus, mutta naisella ei”, Markus huomasi, ”En silti usko, että kyseessä olis isä ja tytär tai yritysjohtaja ja henkivartija. Tuo käsi kädessä kulkeminen ei oikeen natsaa.”

”No siinä tapauksessa toi nainen maksaa ruuan takasin hotellihuoneessa sit illemmalla”, Jenni tuumasi, ”Sillon on naisen vuoro maksaa. Tasa-arvoon liittyvä ongelma on ratkastu.”

Yksi elämän suuria huveja on ventovieraiden ihmisten arviointi ja arvosteleminen. Kunhan sen malttaa tehdä riittävän hiljaa. Tällä kertaa kolmikkomme oli hetkittäin liian kovaääninen. Äänet olivat nimittäin kantautuneet naapuripöytään.

Luku 8. Lauantai 21.5.2011, klo 17, Jyväskylä, keskusta, Harald.

Kolmikonkin ateria alkoi olla lopuillaan. Aleksi lähti käymään vessassa ja huomasi naapuripöydän Papan katsovan todella pahasti. Aleksi tajusi heti, että Pappa ja Mummo olivat kuulleet heidän kommentointiaan Nuoriparista. No, mitäpä sillä on väliä. Yleisen pahennuksen aiheuttaminen on aliarvostettu nautinto.

Mummolla oli sitä paitsi päällään minkkiturkki, joten samalla tavalla hän aiheutti puolestaan pahennusta nurkkapöydän Kettutytöissä. Ja Kettutytöt taas aiheuttivat pahennusta Markuksessa. Joten noidankehä kiertää aina vaan. On turha edes yrittää miellyttää kaikkia.

Näitä miettiessään Aleksi pääsi vessaan asti. Hän käväisi kusella ja siirtyi pesemään käsiään lavuaarin luokse. Samassa vessaan tuli nuorin Paroneista. Tämä katsoi vessaa kuin suurtakin ihmettä. Aleksin mielestä vessa oli ihan normaalin oloinen, mutta jotain outoa siinä täytyi olla, kerta Paroni suhtautui siihen noin hämmästellen.

”Ristus notta perkele. Helevetin siistit vessat teillä täällä kaupungissa. Ei etes yhtään kusta lattialla”, Paroni sanoi.

”Semmosta se on isossa maailmassa”, Aleksi vastasi.

Tosin Aleksilla kyseessä oli enemmän ajattelu ääneen kuin varsinainen vastaus. Aleksi pohti samalla sitä, että kumpaa junttiuden muotoa tämä Paroni mahtoi edustaa. Junttiuttakin on nimittäin kahta eri sorttia: positiivisen itseironista ja negatiivisen totista. Positiivisuus tulee siitä, että tietää itsekin olevansa juntti ja toimii sen mukaan. Negatiivisen puolella ihminen ei tätä havaintoa ole tehnyt, vaan olettaa olevansa sekä seksikäs että ultramoderni.

Sillä junttiudessa ei ole mitään seksikästä eikä mitään modernia. Ai ettekö usko? Ajatelkaa vaikkapa Jussi-paitaa ja myöntäkää tosiasiat. Tämän takia junttius onkin nyky-yhteiskunnassa yksi tapa ilmentää kapinallisuuttaan ja osoittaa yhteiskunnan menneen liian pitkälle seksikkyyden ja moderniuden tavoittelussaan.

Junttiudesta kapinallismuotona ei tosin juurikaan kirjoitella mediassa, kyseessä kun ei ole mediaseksikäs liike. Tämä kelpaa junteille hyvin, koska mediaseksikkyyskin on yleisen seksikkyyden yksi muoto. Kai.

Aleksi ei päässyt täyteen varmuuteen siitä, että edustiko nuori Paroni positiivista vai negatiivista junttiuden lajityyppiä. Paroni ei siitä välittänyt, vaan siirtyi perimmäiseen koppiin. Aleksin juuri poistuessa vessasta takaa kuului lorinaa ja perään Paroni sanoi isoon ääneen:

”No nyt on!”

Aleksia puistatti hieman ajatellessaan, mitä tuo kommentti mahtoi tarkoittaa. Hän ei kuitenkaan jäänyt tutkimaan asiaa sen tarkemmin, vaan palasi ruokasalin puolelle. Istuessaan pöytään hän tuumasi hiljaa Jennille ja Markukselle:

”Tuo naapurin Pappa tais kuulla meiän äskeisen kommenttiraidan koskien henkivartijaa ja sen asiakasta.”

”Ai?”, Jenni tuumasi lyhyen ytimekkäästi.

”Tai ainakin se tuntu paheksuvan meitä suunnattomasti. Oli sellanen ilme äsken naamallaan että kiesus.”

”Semmosia ne päivävuorossa on”, Markus sanoi, ”Sille pitäis keksiä joku oikee paheksunnan aihe.”

”Mitäs hauskaa me keksittäis?”, Aleksi kysyi.

”Ajatteletko samaa mitä mie?”, Markus kysyi Jenniltä.

”Mä oon mukana”, kuului saman tien.

”Kumpi vääntäytyy pöydän alle?”, Markus kysyi.

”Mä voin mennä, mä oon notkeempi”, Jenni vastasi.

Jenni hivuttautui näennäisen vaivihkaa pöydän alle, kuitenkin siten että naapuripöydän Pappa varmasti huomasi liikkeen. Päästyään näkösuojaan pöytäliinan taakse Jenni kopautti Markusta polveen aloitusmerkiksi ja hihitteli mielessään. He olivat kyllä Markuksen kanssa uskomattoman ilkikurisia kakaroita.

Markus oli itse asiassa kohtuullisen taitava näyttelemään sitä kuin joku ottaisi häneltä pöydän alla suihin. Jenni totesi pöydän alla, että esitys oli juuri sopivan ylinäytelty: se varmasti herättäisi naapuripöydässä keskustelua, mutta ei mennyt epäuskottavuuden puolelle. Tosin luultavasti Markus oli kokenut joskus saman ihan oikeasti ja nyt vain imitoi sitä olotilaa.

Aleksi säesti näytelmää hienosti kiemurrellen häpeilevän näköisenä viereisellä penkillä. Tosin se ei tainnut olla näyteltyä, vaan oli ihan reality-pohjainen roolisuoritus. Jenni oli sitä mieltä, että Ellu 1 oli kyllä opettanut Aleksille harmittavan onnistuneesti säädyllisyyttä ja aikuismaisuutta. Tai eihän aikuismaisuudessa mitään varsinaista vikaa ole, se vain usein peittää alleen taidon pitää hauskaa.

Markus tuli loppusuoralle omassa roolisuorituksessaan. Hiljainen ynähdys, pieni vatsanpohjan kouristus ja pieni kumartuminen eteenpäin kruunasivat hienon näytelmän. Jenni odotti pienen hetken ja könysi sitten takaisin ylös. Pieni tuhma katse Pappaan päin kuului asiaan. Kaiken kruunasi ele, jossa Jenni ensin pyyhkäisi etusormellaan suupieltään ja nuolaisi sitten sormen puhtaaksi.

Esitys oli suuri menestys, vaikka varsinaisia standing ovationeita ei tullutkaan. Ja kaikki tämä ilman mitään aiempaa harjoittelua. Kolmikossa olisi siis selvästi ainesta pienen paikkakunnan kesäteatteriin. Tai ehkä jopa Teatteri Eurooppa Neloseen. Jyväskylän kaupunginteatteri saattaisi sen sijaan olla hieman liikaa. Tai ainakaan siellä maksava yleisö ei välttämättä arvostaisi moisia improvisaatioita.

Pappa ei tiennyt, miten päin istuisi tuolillaan. Elehdintä oli erehdyttävän samankaltaista kuin Aleksilla hetkeä aiemmin. Paheksunnan määrä oli niin suuri, kuin se vain ihmisellä voi olla. Onneksi paheksunta ei ole terveydelle vaarallista, muuten Pappa olisi jo vainaa. Mummo ei sen sijaan huomannut äskeistä performanssia, eikä Pappa aikonut sanoa asiasta mitään. Ei todellakaan.

Mummo kuitenkin huomasi Papan eleistä, että jotain oli pielessä. Pitkään yhdessä olleille pariskunnille tuntuu syntyvän kuudes aisti, joka huomaa olemattomatkin muutokset partnerin olemuksessa. Kolmikkomme kuunteli haltioituneena vanhan pariskunnan hiljaista keskustelua:

”No mikäs sinulla on?”

”Ei mikään.”

”Älä valehtele. Näenhän minä, että sinua vaivaa jokin.”

”Ensi kerralla mennään kyllä Pöllöwaariin syömään. Täällä on liikaa yövuorolaisia.”

Juuri tällaisia ovat päivävuoron ja yövuoron kohtaamiset. Kuten jo aiemmin mainitsin, olisi kuin kissat ja koirat tapaisivat.

Tarjoilija tuli kolmikkomme luo, laskun kanssa. Varsinkin Markus yllättyi positiivisesti tästä eleestä. Kerrankin ravintolassa sai nopeaa palvelua, eikä tarvinnut edes erikseen pyytää laskua. Yleensä kun tavallinen ihminen joutuu odottelemaan pitkiäkin aikoja. Ainakin jos on unohtanut parhaan pikkutakkinsa kotiin eikä sattunut edes tilaamaan talon kalleinta viiniä. Tosin miksi kukaan tilaisi kallista viiniä. Yhtä tunkkaiseltahan ne kaikki maistuvat.

”Ravintolamme kannattaa sellaista politiikkaa, että pöytien alla ei harrastettaisi oraaliseksiä”, tarjoilija sanoi ojentaessaan jokaiselle vuorotellen laskun.

Samaan aikaan tarjoilija hymyili leveästi ja näytti siltä kuin olisi vain kysynyt miltä ruoka maistui. Selvästi aito alansa ammattilainen, PAM kiittää tällaisesta työntekijästä. Sen sijaan tarjoilijan pieni paheksunta kolmikkoa kohtaan paljastui siitä, että hän poistui nopeasti pöydästä eikä jäänyt oikeasti kyselemään, miltä ruoka maistui. Puhumattakaan siitä, että hän olisi kysynyt olisiko Markus halunnut itselleen sikarin seksin jälkeistä olotilaa parantamaan.

”Voi vittu, että hävettää”, Aleksi sanoi hiljaa.

”Itehän sä/sie halusit johonkin hienompaan paikkaan”, kuului Jennin ja Markuksen yhteinen vastaus.

Tarjoilija palasi hetken päästä ja kolmikko maksoi ateriansa. Sen jälkeen jäljellä oli enää operaatio ‘takit niskaan, kokka kohti ulappaa ja kohti uusia kokemuksia’. Kävellessään vanhan pariskunnan ohi Jenni iski vielä silmää Papalle. Se meni jo hieman yli, mutta Jenni ei voinut itselleen mitään.

Luku 9. Lauantai 21.5.2011, klo 18, Jyväskylä, keskusta, kävelykatu.

Kolmikkomme heilahti Haraldin mukavan hämyisestä tunnelmasta takaisin kirkkaan aurinkoiselle kävelykadulle. Kesti hetken, ennen kuin silmät tottuivat kirkkaaseen päivänpaisteeseen. Markus sytytti tupakan ja katseli Haraldin kulmausta haikean näköisenä:

”Tässäkin huudeilla oli joskus muinoin hieno baari nimeltään Raatikellari.”

”Ajat muuttuu, veliseni”, Aleksi tuumasi, ”Mut oli se hieno mesta. Lempinimi raatokellari ei tullu ihan tyhjästä.”

”Ja ne euron illat oli hienoja”, Markus sanoi, ”Siihen aikaan kun happy hourit ja euron illat sai ilmoittaa mainoksissa. Sitäkään ei oo saanu enää hetkeen tehä. Suomalainen alkoholipolitiikka kun on sitä, että kielletään vaan kaikki ja ollaan tyytyväisiä kun kaikki ongelmat on ratkastu.”

Jenni halusi jälkiruoaksi jäätelön. Tämä ei ollut yllätys, naiset kun haluavat aina välillä jotain makeaa. Tämä halu oli tällä kertaa helppo toteuttaa, kulman takana kun oli sekä Ingmanin Spice Ice että Valion jäätelökioski. Jenni sai houkuteltua myös Aleksin mukaansa. Markus jäi siis yksinään seisoskelemaan Haraldin eteen, heti siihen fillariparkin viereen.

Markus katseli sinne tänne liikkuvia ihmisiä. Väkeä oli edelleen liikkeellä paljon, jopa enemmän kuin iltapäivällä. Parhaillaan käynnissä ollut Yläkaupungin Yö mahtoi osaltaan vaikuttaa asiaan.

Yläkaupungin Yö: kulturelli tapahtuma, eli tunnetaan myös sanalla tylsähkö. Vuosittain on tarjolla joitain hyviä nousevia bändejä, eipä juuri muuta. Kannattaa kuitenkin tsekata aina ohjelmisto läpi, ei koskaan tiedä vaikka YY yllättäisi positiivisesti.

Joka tapauksessa erilaiset keikat, esitykset ja näytökset levittäytyvät joka puolelle yläkaupunkia, joten se levittää myös väenpaljouden kaduille heidän siirtyessään paikasta toiseen.

Osa ihmisistä oli kehittänyt itselleen olemattoman kiireen ja he kipittivät jostakin jonnekin, luultavasti pääsemättä koskaan ajoissa perille. Osa taas oli sisäistänyt sattumanvaraisuuden suuren vaikutuksen elämän kaikkiin osa-alueisiin ja sen pohjalta todennut kiirehtimisen järjettömyyden. Heidät erotti varsin verkkaisesta kävelytyylistä.

Ja siellä missä on ihmisiä, on myös yksi tai useampi lapsiperhe, joka ei saa jälkikasvuaan kuriin. Tälläkin kertaa äänimaailman pilasi yksi ‘äidin pikku kullannuppu’, oikea napero. Napero esitti parhaillaan äänekkään vastalauseensa jostain asiasta. Luultavasti jostain turhanpäiväisestä, jota Napero ei itsekään muistaisi enää teinivuodet ohitettuaan.

On tietysti mahdollista, että kyseessä oli Naperon vastalause Yhdysvaltojen harjoittamalle ulkomaanpolitiikalle, mutta kerroin sille on aika suuri. Itse asiassa 427,23 Veikkauksen vedonlyöntilistoilla. Kaikesta sitä nykyään voi vetoa lyödä.

En kuitenkaan suosittele tarttumaan tuohon. Kannattaa ennemmin käydä tarkistamassa PAF:in kertoimet. Enkä tarkoita tällä Pakistani Air Forcea, vaan sitä ahvenanmaalaista vedonlyöntipuljua. Ei, tämä ei ole maksettu mainos. Minua vain vituttaa kaikki Suomessa edelleen esiintyvät monopolit. Ja nyt sentään eletään jo 2000-lukua. Ei uskoisi.

Äiti yritti ensin hyssytellä Naperoa hiljaiseksi, ja kun se ei auttanut, niin seuraavana toimenpiteenä oli lahjominen karkilla. Silläkään ei ollut vaikutusta, vaan Napero väänsi samaa teennäistä itkua vain kahta kauheammin. Isä seisoi hieman kauempana sen näköisenä, että pitikin perkele sen kondomin puhjeta aikoinaan.

Seuraavaksi Napero unohti itkunsa silmänräpäyksessä ja alkoi tajunnanlaajentuman saaneena juoksennella sattumanvaraisesti kävelykadulla sinne tänne. Välillä Napero törmäsi vieraiden ihmisten jalkoihin, mutta se ei tuntunut menoa haittaavan. Äiti yritti maanitella Naperoa luokseen, mutta maanittelunkin vaikutus oli minimaalinen.

Markus seurasi huvittuneena tilanteen kehittymistä. Tämä kohtaus vahvisti entisestään Markuksen käsitystä, että lasten tekeminen pitäisi olla luvanvaraista. Kerran kaikki muukin tässä yhteiskunnassa on säädeltyä, niin miksei sitten myös lastenteko. Olisi olemassa oma lastenteon ajokortti, joka pitäisi läpäistä. Markus jäi hetkeksi miettimään, että millainen sen ajokortin käytännön ajokoe mahtaisi olla.

Sillä välin Napero vaihtoi yllättäen juoksusuuntaansa ja alamäkeen vauhdilla polkenut miespyöräilijä meinasi jyrätä Naperon yli. Pyöräilijä jarrutti voimakkaasti ja sai täpärästi väistettyä. Isä ja Pyöräilijä aloittivat samoin tein kovaäänisen väittelyn siitä, että kenen vika äskeinen läheltä piti -tilanne mahtoi olla.

Pyöräilijä kehotti varsin värikkäin sanankääntein vanhempia valvomaan omaa lastaan. Isä ja Äiti vastasivat kuin yhdellä suulla, että vilkkaus on vain hyve tässä ahdistavassa maailmassa. Vaikka Isä oli hetkeä aiemmin itsekin ollut sitä mieltä, että kakara joutaisi pakkopaitaan, niin hän ei sentään sallinut ulkopuolisen arvostelevan omaa jälkikasvuaan tai omia kasvattajan taitojaan.

”Voi kauheeta, tuo äijä meinas ajaa ton lapsen yli”, kuului Haraldin ovelta.

Markus kääntyi katsomaan ja huomasi Kettutyttöjen tulevan ravintolasta ulos. Markus tunsi heti pienen inhon puistatuksen sisällään. Sinällään on mielenkiintoista, miten joku tietty ihmisryhmä herättää jo pelkällä olemuksellaan valtavan inhoreaktion. Markukselle tämä ei sinällään ollut mitään uutta, miehellä on itse asiassa paljonkin ihmisryhmiä, joita hän inhoaa. Kaikenlaiset maailmanparantajat ovat yksi pahimmista.

Markus yritti pitää suunsa visusti tukossa, mutta ei onnistunut:

”Ite asiassa toi kersa meinas juosta pyöräilijän alle.”

”Ei mutta onhan herran tähden lapsia varottava, kun ajaa pyörällä. Lapset ovat rikkaus.”

”Lapset on rikkaus, mutta rikkaus ei tee onnelliseks”, Markus vastasi, siteeraten aikamme suurta ajattelijaa K. Pöystiä.

Isä ja Pyöräilijä väittelivät edelleen keskenään. Käsirysyyn väittely ei kuitenkaan ollut edennyt, sehän ei olisi sivistynyttä. Napero jatkoi juoksenteluaan kävelykadulla, Äidin yrittäessä edelleen houkutella Naperoa luokseen. Auktoriteetin puute oli ilmeinen.

Tosin tässä joudumme olettamaan, että Naperon korvat olivat kuulevaa mallia, tietoahan meillä ei ole. Olen antanut itseni ymmärtää, että maailmassa on myös kuuroja. Kaikkea sitä onkin. Ah, mikä ihana hiljaisuus se mahtaa olla.

Kaikki neljä Kettutyttöä olivat täysin samannäköisiä hamppuvaatteissaan, reggae-henkisissä päähineissään, lukemattomissa puuhelmikaulaketjuissaan ja uusiomateriaaleista tehdyissä laukuissaan. Siksi on mahdotonta eritellä, että kuka oli kukin. Joten nimitetään heitä vain yleisesti Kettutyttöinä.

Markus mietti hetken aikaa, että mahtaisivatko nämä naiset olla rastafareja, mutta se ei tuntunut todennäköiseltä. Vaikka näillä naisilla ei ollut meikkiä, niin käytös ei viitannut siihen, että he tunnustivat olevansa alisteisia miehiin nähden, tai että he keskittyivät kodin ylläpitoon ja lasten kasvattamiseen.

Markus aikoi ensin huomauttaa vielä jotain alhaalla mekastavasta perheestä Kettutytöille, mutta totesi sen sitten turhaksi. Kommenttia seuraavasta väittelystä ei tulisi muuta kuin sanomista, joten olisi parempi olla vain hiljaa. Yksi Kettutytöistä ei ollut yhtä tahdikas, vaan tokaisi:

”Hei etsäviittis mennä vähän kauemmas röökaamaan?”

Kettutytön ehdotus aiheutti sen, että Markuksen inho vain kasvoi. Markus on kyllä aina tiedostanut, että tupakansavu haittaa tiettyä osaa ihmisistä. Mutta kadulla oli tilaa vaikka muille jakaa. Mikä hiton oikeus noilla oli vaatia toista siirtymään, kun itse tulivat paikalle myöhemmin. Suomessa pitäisi olla käytäntö, että ensin paikalle tullut pysyy ja muut lähtevät, jos eivät viihdy. Saman näkee joskus bändien keikoilla, kun ventovieras naisihminen tulee ensin kiehnäten viereen kehräämään, ottaa hyvän paikan keikkalavaan nähden ja tuumaa sitten, että ‘etsäviittis lähtee siitä’. Silloin muuten vituttaa.

Markus oli ehtinyt tutustua samaan ilmiöön työrintamallakin, yhden nyttemmin jo valmistuneen talonrakennusprojektin kanssa. Hän oli erehtynyt rakentamaan talon nykyajan zombi-perheelle. Muuttonsa jälkeen perhe oli soitellut Markukselle ja valittanut lähistöllä olevan lentokentän aiheuttamasta metelistä. Asiasta oli nimenomaan ollut puhetta jo rakennusvaiheessa, mutta eihän zombi kuule kuin omat ajatuksensa.

Kun Markukselta ei ollut herunut myötätuntoa, zombi-perhe oli aloittanut valitusten rustaamisen ministeriöihin ja kunnanvaltuustoon, jotta lentokenttä suljettaisiin. Ja valitukset alkoivat kantaa hedelmää. Lentokentän meluluvat olivat nyt uudelleenharkinnan alla, Seurauksena Markuksen, ja tuhansien muidenkin, käyttämä ulkomaankenttä oli vaarassa sulkeutua. Nyky-Suomessa moinen on näemmä mahdollista.

Zombi-perhe: nykyajan pahin vitsaus. Isä ja äiti käyvät töissä ja viettävät illat television ääressä. Lapset käyvät koulussa ja viettävät illat tietokoneen ääressä tai ostoskeskuksen parkkipaikalla. Kahdesti viikossa ostoskeskukseen ruokaostoksille, kerran vuodessa etelään lomalle, kahdesti vuodessa Lappiin mökille.

Seurustelemaan aletaan, koska muuten kaverit alkavat epäillä seksuaalista suuntautuneisuutta. Naimisiin mennään, koska suku painostaa siihen. Lapsia tehdään, koska kauppojen perhepakkaukset ovat halvempia. Asuntolaina hommataan, koska ‘niin vain kuuluu tehdä’. Voi jösses. Vasta kaiken tämän jälkeen olet normaali, eli suomalainen perheellinen ihminen. Onnellisuus on toissijaista.

Tämän rumban läpikäyminen aiheuttaa perheenjäsenissä sen, että mikään asia ei enää herätä suuria intohimoja. Suomen satunnainen voitto jääkiekossa tai uuden auton / astianpesukoneen ostaminen saattaa herättää hetkellisiä tunteenkaltaisia olotiloja, mutta muuten ei tunnepuolella tapahdu mitään. Ja kun mikään ei kiinnosta itseä, ei jaksa kiinnostua muistakaan ihmisistä. Empaattisuus häviää.

Portaissa ei auteta sotaveteraania, vaan kiroillaan ja tungetaan väkisin ohi. Liikenneruuhkassa ei auteta tekniikkamurheista kärsivää, vaan töötätään ja heristetään nyrkkiä. Luonnonkatastrofissa ei auteta loukkaantuneita, vaan vittuillaan lentokentän henkilökunnalle kun oma lento on vartin myöhässä.

Ja tämä jatkuu vuodesta toiseen. Zombi-perhe kyllä hengittää, mutta aivotoiminnasta ei voi mennä enää takuuseen. Ja uskokaa pois, tällaisia perheitä on Suomessa paljon. Liian paljon.

”Tää on vapaa maa”, Markus tyytyi toteamaan ja pysyi paikoillaan.

”Hmph”, kuului nelikon suusta, harmonisesti kuin kirkkokuorossa.

”Tommosia noi miehet on”, joku tytöistä sanoi.

”Joo, sikoja ne on kaikki”, toinen tyttö vastasi.

Nelikko yritti saada Markuksen väistämään jutellen ikään kuin toisilleen, mutta puhuen tarkoituksella niin lujaa että Markus varmasti kuuli kaiken. Se jäi arvoitukseksi, että miksi Kettutytöt itse halusivat jäädä juuri siihen kohtaa Asemakatua. Ehkä se liittyi omanarvontuntoon, tai johonkin vastaavaan. Kadunkohta ei ollut niin ihmeellinen, ettei vastaavia elämyksiä olisi saanut mistä tahansa muualtakin. Ja tuskin Kettutytöt olivat tähän asumaankaan jäämässä.

Markus ei kuitenkaan aikonut missään tapauksessa siirtyä yhtään mihinkään. Sehän tarkoittaisi sitä, että Kettutytöt voittaisivat. Ja sitä ei voisi sallia missään olosuhteissa. Moiset viherfasistit ovat pilanneet Suomea jo tarpeeksi ekonatsismillaan. Johonkin on vedettävä raja. Ja Markuksella se sattui olemaan Asemakadun hetkellinen omistus.

Kettutytöt siirtyivät kommentoimaan Markuksen ulkoista habitusta, edelleen näennäisen sivistyneesti keskustellen mutta rivien välistä suoraan vittuillen. Markusta asia ei kuitenkaan haitannut. Joskus miesten on noustava vastustamaan feministien ylivaltaa yhteiskunnassa. Joskus on noustava barrikadeille puolustamaan vanhoja hyviä arvoja. Ja se hetki oli nyt.

Putkaan Markus ei kuitenkaan halunnut, joten vastarinta oli tällä kertaa hiljaista sorttia. Jos tytöille alkaisi sanoa vastaan, niin se ei vaatisi tytöiltä kuin yhden maagisen lauseen ja poliisi veisi Markuksen pahnoille lepäämään. Joten oli viisaampaa pysyä vaiti. Tuo maaginen lause on muuten ‘tuo mies yrittää raiskata meidät’.

Kyseisen kaltainen pattitilanne olisi mannereurooppalaisille absurdi, he olisivat selvittäneet asian viidessä sekunnissa keskustelemalla. Sen sijaan suomalaisille tämänkaltainen tilanne on hyvin normaali. Tässä maassa ei ole mitään ihmeellistä siinä, että sukujen välinen tieriita kestää yli vuosikymmenten ja sukupolvien. Puhumattakaan, jos joku menee kaatamaan puun liian läheltä tontin rajaa. Herranjumala sentään. Tässä valossa suuri henkien taisto kadunpätkän hetkellisestä omistuksesta ei ole mitään ainutkertaista.

Markus päätti visusti, että tuumaakaan (tai sivistyneessä Euroopassa kun ollaan niin ennemmin senttiäkään) hän ei siirtyisi. Ei vaikka mikä olisi. Kettutytöt päättivät tehdä täsmälleen samoin.

Luku 10. Lauantai 21.5.2011, klo 18, Jyväskylä, keskusta, kävelykatu.

Jenni ja Aleksi etsiytyivät ensin Spice Icen luo, mutta se oli mennyt tasan kuudelta kiinni. Joten loogisesti seuraava vaihtoehto oli Valion jäätelökoju. Siellä oli vielä henkilökunta paikalla. Toisin sanoen se yksi kesätöitä tekevä nuori opiskelija, joka ensi vuonna tekisi jo oman alansa töitä. Väittäisin muutenkin, että hyvin harva yrittää tehdä jäätelökojun pitämisestä itselleen eläkeuraa.

Jonoa ei ollut, joten molemmat saivat nopeasti tilattua itselleen jäätelöannokset. Jennin valinta oli rommi-rusina ja Aleksin wanhan ajan terva. Yhdet tötteröt vain molemmille, ei sentään makeaa mahan täydeltä.

Ei makeaa mahan täydeltä: muista jäätelön sijasta nuolla välillä myös pikkusuolaista. Sokerihumala tosin on ihan kiva olomuoto, mutta paremman ja pitkäkestoisemman humalan aikaansaamiseksi kannattaa käyttää happamia juomia.

Toisaalta molemmilla hahmoillamme oli ruokailun jäljiltä vielä sopivan täysi olo. Se saattaisi äkkiä muuttua ähkyksi, jos alkaisi mättää jäätelöä isommissa määrin. Ja toisaalta, jos maha on liian täynnä, niin kaljan lipittäminen muuttuu äkkiä nautinnosta työksi.

Kesätyöntekijä tarjoili tottuneesti molemmille tötteröt ja kaksikko teki lähtöä takaisin Haraldin edustalle. Heidät kuitenkin bongasi lehtimiehen näköinen ilmestys, jolla oli iso lehtiö käsissään:

”Iltaa, olisko teillä hetki aikaa?”

”Ehkä”, Aleksi vastasi.

”Hyvä. Edustan tässä valtakunnan johtavaa aikakauslehteä. Teen galluppia saimaannorpan merkityksestä nykyihmisille.”

Molempien mielestä moinen gallup kuulosti varsin oudolta. Jopa älykkäältä suomalaisten paskalehtien asteikolla. Varsinkaan Aleksia ei kiinnostanut edistää moisten lehtien sisällöntuotantoa, koska hänen mielestään kaikenmaailman seiskat, katsot ja hymyt joutaisivat suoraan roskiin. Mutta koska galluppiin vastaaminen kestäisi vain hetken, niin menköön tämän kerran.

”Hyvin persoonallinen otus”, Jenni tuumasi, ”En purskaha itkuun, jos se kuolee sukupuuttoon, mutta toivon lämpimästi et se selviäis.”

Aleksi mietti hetken ja jatkoi:

”Taisin jostain lukea, että saimaannorppa on harvinaisen herkkä kaikenlaiselle häirinnälle. Ihmisten läheisyys, tai pelkkä tärinäkin saattaa aiheuttaa sen, että emo hylkää kuuttinsa ja lähtee lipettiin. Joten täytyy myöntää, ensimmäiseksi tulee mieleen että kuinka helevetin huono pitää äitin olla, että hylkää poikasensa jonkun saatanan tärinän takia. Toiseksi tulee mieleen, että onko moinen otus edes tarkotettu muuhun kuin kuolemaan sukupuuttoon? Mutta muutoin yhdyn kyllä äskeiseen puhujaan.”

Lehtimiehen seurassa oli valokuvaaja, jolla oli kiitettävän kokoinen Canonin järkkäri matkassaan. Kamera siis. Valokuvaaja ilmeisesti arveli, että Aleksi aikoi toteuttaa äsken lupaamansa yhtymisen ja alkoi säätää kameran arvoja kohdilleen. Tai ehkä hän aikoi joka tapauksessa ottaa kuvan galluppiin osallistujista. Jenni kuitenkin esti kuvan ottamisen.

”Anteeksi, eikö teistä saa ottaa kuvaa?”, Lehtimies kysäisi hämillään.

”Mielellää ei, tässä tarkotuksessa”, Jenni vastasi.

”Ettekö te halua julkisuuteen? Tässä pääsisitte kätevästi valtakunnallisen lehden sivuille?”, Valokuvaaja yhtyi puolestaan Lehtimiehen hämmästykseen.

”Kerta esitit asian noin, ni... ei todellakaan”, Aleksi sanoi.

”Olen pahoillani, mutta minun on vaikea ymmärtää tuollaista ajattelua”, Lehtimies puuskui.

”Niin että kaikki ei haluakaan paskalehtien otsikoihin ja D-luokan julkimoksi?”, Jenni kysyi.

D-luokka: ne julkkikset, joilla ei missään vaiheessa ole ollut mitään annettavaa yleiseen keskusteluun (BB-kilpailijat ja vastaavat).

C-luokka: ne, jotka ovat aikanaan tulleet hyvän asian kautta julkisuuteen, mutta eivät ole tajunneet häipyä julkisuudesta ajoissa (tietyt ex-urheilijat ja ex-poliitikot).

B-luokka: ne, jotka ovat julkisuudessa ammattinsa takia ja osaavat pitää yksityiset asiat yksityisinä (tietyt muusikot ja näyttelijät).

A-luokka: tämä on sitten se lihaisempi versio B-luokasta.

BB eli Big Brother: TV-ohjelma, jonka tarkoitus on todistaa aukottomasti, että ihmiskunnalla ei ole mitään toivoa.

”Mutta... mutta... voisittehan te ajaa jotain teille tärkeää asiaa julkisuuden kautta?”, Lehtimies yritti vielä.

”Joo, no teiän kautta se varmasti onnistuukin”, Aleksi torppasi.

Lehtimies ja Valokuvaaja vilkaisivat toisiaan. Tämä pariskunta olikin vaikeampi tapaus. Mutta aikakauslehtien tekijöiden mielestä jokainen ihminen on houkuteltavissa julkisuuteen, pitää vain keksiä sopiva syötti. Lehtimies heitti valttikorttinsa pöytään:

”Mitäs jos tehtäisiin teistä kerralla oikein kunnon julkkiksia? Virossa voitaisiin tehdä pienet operaatiot, toiselle emättimen ja häpyhuulien pienennys ja toiselle peniksen pidennys ja paksunnus?”

Jenni yritti lyödä Lehtimiestä, mutta Aleksi ehti onneksi väliin. Ei kuitenkaan sen takia, ettei Lehtimies olisi ansainnut napakkaa iskua leukaperiinsä, vaan siksi että ympärillä oli turhan paljon todistajia. Toimittajan pahoinpitely ei ainakaan ollut sellaista julkisuutta, jota Jenni ja Aleksi halusivat.

Lehtimies päätti tehdä seuraavan raporttinsa jyväskyläläisten väkivaltaisuudesta. Hakattiinhan se Yleisradion toimittajakin täällä taannoin. Tämä idea jäi kuitenkin tällä kertaa puolitiehen, koska Valokuvaaja sai kuuman vinkin. Sen mukaan Johanna Tukiainen saattaisi olla viettämässä iltaa korpilahtelaisella kesämökillä.

Lehtimies ja Valokuvaaja lähtivät kiireellä, jättäen Jennin ja Aleksin nauttimaan jäätelöistään.

Luku 11. Lauantai 21.5.2011, klo 18, Jyväskylä, keskusta, kävelykatu.

Aleksi ja Jenni palasivat Markuksen luo jäätelöineen. Kadunpätkä alkoi käydä ahtaaksi, kun seitsemän ihmistä yritti tunkeilla samaan tilaan, jossa toisella puolella rajoittimena toimi pyöräparkki ja toisella puolella Haraldin ulko-ovi. Aleksi ja Jenni pääsivät kuitenkin Kettutyttöjen ohi, pysähtyen Markuksen viereen.

Markus ei hätkähtänyt pienestä ruuhkasta, vaan istahti rauhassa lähimmän mummomankeli-mallisen polkupyörän tarakalle ja sytytti rauhassa uuden tupakan. Hän ei lähtisi tältä paikalta mistään hinnasta. Ja tupakkaa oli vielä miltei täysi aski jäljellä, joten kiirettä ei olisi mihinkään.

Kettutytöt kokivat vuorostaan olonsa uhatuksi. Tuo miessika saikin yllättävää taustatukea kavereiltaan. Jotenkin he olivat saaneet houkuteltua yhden naisenkin joukkoonsa. Nainen vieläpä meikkasi, ihan varmasti eläinkokeilla testatuilla meikeillä.

Mutta ei auta, sovinistien ylivaltaa on kestänyt jo liian kauan, nämä irstaat lihansyöjät he hiillostaisivat tavalla tai toisella pois Haraldin edustalta. Mutta lisäapu ei olisi pahitteeksi. Niinpä Kettutytöt huikkasivat neljälle lajitoverilleen, jotka kävelivät kadun toisella puolella ja pyysivät heidät seuraansa.

Yleisötapahtuma: nyt Haraldin edustan väenpaljous oli ylittänyt kymmenen ihmisen kriittisen massan. Jos Suomessa yhteen paikkaan kerääntyvä väkimäärä ylittää tuon maagisen kymmenen henkilön rajapyykin, se näyttää ulkopuolisille kuin siellä on jotain mielenkiintoista käynnissä. Ja sekös houkuttelee.

Joten kadunpätkälle alkoi virrata ihmisiä sieltä täältä. Yksittäin, pareittain, perheittäin. Osa jäi ensin hieman kauemmas arvioimaan mitä Haraldin edustalla mahtaa tapahtua. Heidän mielestään olisi noloa, jos he olisivat väkijoukon keskellä eivätkä osaisi vastata kysymykseen ‘mitä täällä tapahtuu?’. Toinen osa taas heittäytyi hetken vietäväksi ja ryntäsi väkijoukkoon sen enempiä miettimättä.

Varsin pian ihmiset alkoivat kysellä toisiltaan, että mitähän täällä oikein tapahtuu. Näennäisesti kun kadulla ei tapahtunut yhtään mitään. Yksi mies poltteli kyllä tupakkaa polkupyörän tarakalla, mutta se ei tuntunut koko totuudelta. Kukaan ei tarkalleen tiennyt, miksi kaikki muut olivat kerääntyneet Haraldin edustalle. Se, suomalaisen perusluonteen mukaisesti, aiheutti villien huhujen liikkeellelähdön.

Taiteellisen oloinen nuorimies arveli, että mahtaisiko kyseessä olla joku Yläkaupungin Yön katuperformanssi. Eläkeläisikään ehtinyt naisihminen arveli, että kyseessä olisi ilmainen kahvitarjoilu. Nuori neiti-ihminen arveli, että kyseessä voisi olla Citroënin uuden automalliston esittely.

Muut kuitenkin tyrmäsivät sen ehdotuksen todeten, ettei Citroën ikipäivänä saisi tällaista väenpaljoutta liikkeelle. Ja miksi ylipäätään ranskalainen automerkki laittaisi esittelynsä paikkaan, jossa ei ole lähelläkään grilliä. Kaikki olivat kuitenkin sitä mieltä, että jotain mielenkiintoista täällä on. Muuten ei tällainen määrä ihmisiä kerääntyisi yhdelle kadunpätkälle.

Keskellä ihmismerta kolmikkomme olo alkoi olla jo varsin tukala, kun ihmiset velloivat ja kurkottelivat sinne tänne nähdäkseen, mitä ympärillä tapahtui. Jenni ehdotti, että kolmikkomme siirtyisi hieman syrjemmälle. Markus kuitenkin kieltäytyi vedoten arvovaltakysymykseen.

Aleksi ja Jenni olivat aikojen saatossa oppineet ymmärtämään Markuksen ajatuksenjuoksua sen verran, että eivät kyselleet enempää. Markuksen arvovaltakysymys olisi taas jokin varsin naurettava ‘pienen ihmisen taistelu systeemiä vastaan’, mutta sillä ei ollut merkitystä. Merkitystä oli sillä, ettei miestä saisi mitenkään siirtymään, ennen kuin taistelu olisi tavalla tai toisella ohi. Ja kaveriahan ei jätetä.

Nyt jo monikymmenpäiseksi kasvanut ihmisjoukko kiinnitti myös poliisin huomion. Poliisin kenttäjohto saapui paikalle ja pyysi nähdä lupapaperit järjestettävästä yleisötilaisuudesta. Kukaan väkijoukosta ei osannut näyttää kyseistä lupaa. Seuraavaksi Kenttäjohto kysyi, että mitähän täällä oikein tapahtuu. Kymmenen lähintä ihmistä esitti oman mielipiteensä, jotka vaihtelivat Antti Tuiskun vastaisesta mielenosoituksesta katulätkän MM-esikarsintaan.

Tällä välin Mummo ja Pappakin yrittivät päästä Haraldista ulos, mutta totesivat sen mahdottomaksi suuren yleisömäärän takia. Pappa oletti, että kyseessä oli joku vasemmistolaisten ituhippien, tai ehkä jopa demareiden mielenosoitus ja hätääntyi. He eivät voisi näyttäytyä moisessa tilaisuudessa, se veisi heiltä kaiken uskottavuuden. Joten he palasivat ravintolaan ja henkilökunta päästi heidät takaovesta ulos.

Kenttäjohto totesi sillä välin ihmisiltä kyselemisen olevan ajanhukkaa. He päättivät ottaa asiasta selvää toisella keinolla. Se toinen keino oli soittaa Yläkaupungin Yö ry:n toiminnanjohtajalle ja kysyä, mistä mahtaisi olla kyse. Sieltä tuli vastaus, että mitään YY:n alaista tapahtumaa ei Haraldin edustalla sillä hetkellä ollut käynnissä. Niinpä Kenttäjohto hajotti väkijoukon käyttämällä kulunutta lausahdusta ‘täällä ei ole mitään nähtävää’.

Sinällään tuo kulunut fraasi oli kuitenkin tehokas. Lausahdus yhdistettynä poliisin luontaiseen, joskin ajoittain varsin rajalliseen, auktoriteettiin sai ihmiset heti tajuamaan, ettei täällä ollut kahvia, MM-lätkää tai katuperformanssia, puhumattakaan Citikoista. Ihmiset jupisivat, että mikähän tämäkin homma oikein oli ja ketä tästä pitäisi syyttää. Jokainen lähti kuitenkin omaan suuntaansa.

Hajaantuva väkijoukko oli vähällä kiskaista pyörteisiinsä myös kolmikkomme, mutta Markus vahvana jässikkänä piti kiinni telineisiin lukituista polkupyöristä ja sai pidettyä asemansa. Sen sijaan kevyempirakenteiset Kettutytöt eivät mahtaneet mitään, vaan väkimassa repi heidät mukaansa valuessaan kohti kävelykadun alapäätä.

Kettutytöt joutuivat myöntämään, että tämän taistelun he hävisivät. Mutta sota olisi vasta alussa. Seuraavaa taistelua odotellessaan he päättivät jatkaa alkuperäistä iltasuunnitelmaansa ja lähtivät kävelemään kohti Kirjailijataloa, jossa alkaisi kohta Jyväskylän kansalaisopiston lausunnan ja puheilmaisun ryhmän esitys ‘Ihan hyvä päivä elää’.

Markus tuuletti hieman voiton merkiksi. Tuuletus oli samantyylinen kuin Timo ‘nuuskamuikkunen’ Jutilan tuuletus vuoden ‘95 MM-finaalissa.

Luku 12. Lauantai 21.5.2011, klo 18, Jyväskylä, keskusta, kävelykatu.

Väkijoukko hajaantui alta aikayksikön. Käytetty aikayksikkö oli tällä kertaa kolme minuuttia. Lapsiperhe ja Pyöräilijäkin olivat kadonneet näkyvistä. Joten nyt Asemakadulla ei oikeasti ollut enää mitään nähtävää. Sankarimme päättivät napata taksin ja suunnata sillä Vaajakoskelle.

Kolmikko käveli taksitolpalle entisen Kauppahallin taakse, eli aivan torin läheisyyteen. Tähän aikaan ei näyttänyt takseillakaan olevan valtavaa kiirettä. Tähän viittasi se, että tolpalla oli useampikin kulkuneuvo ja jopa yksi auto. He valitsivat hyvien tapojen mukaisesti jonon ensimmäisen. Se sattui olemaan juurikin se auto, eli Volvo V70.

Volvon kuskina oli pitkäpartainen, vajaa nelikymppinen mies. Pientä kuskin elintasomahaakin oli jo havaittavissa. Hän oli parhaillaan viereisen kulkuneuvon luona, juttelemassa toisen taksikuskin kanssa. Huomattuaan maksavat asiakkaat hän avasi auton ovet ja päähenkilömme istuivat sisälle. Markus valtasi jälleen etupenkin.

Kulkuneuvo vs. auto: maailmassa on hyvin paljon erilaisia kulkuneuvoja, mutta hyvin vähän autoja. Jostain syystä valtaosa näistä autoista tottelee merkkiä Volvo.

Toistaiseksi on selvittämättä, että ovatko Volvot vain lähtökohtaisesti niin ylivertaisia, että tämänkaltainen erottelu eri merkkien välille on syntynyt. Vai onko niin, että ympäri maailmaa tehdyille, harvinaisen onnistuneille tuotteille myönnetään Volvon arvomerkki keulalle.

”Isäntä vai renki?”, Markus kysyi ensimmäisenä.

Isäntä vs. renki: taksimaailman pieniä suuria kysymyksiä.

”Renkinä tässä rehkitään”, kuului Rengin vastaus.

”Vaajakoskelle olis matka”, Aleksi ilmoitti ja auto nytkähti liikkeelle.

Markus muisti tässä vaiheessa, että reppu jäi Aleksin kämpille:

”Voi pärkkele, se Biiffipullo unohtu. Se pitää varmaan hakea, muuten ei oo mitään lahjaa Dudelle.”

”Mulla vois olla apu tohon ongelmaan”, Renki ilmoitti.

”Jaa? Millasta apua sulla olis?”, Aleksi kysyi.

”Meillä on asiakkaiden pyynnöstä tarjolla jokunen eri juomamerkki”, Renki selvitti, ”Aitoa Kiteen pontikkaa, Jaloviinaa ja Chivas Regalia.”

”Onko se yhen vai kolmen tähen Jallua?”, Markus kysyi.

”Yhen tähden tietenkin.”

”No hyvä. Se vois toimia tässä tilanteessa.”

Renki kaivoi kuskin penkin alta lasisen Jallupullon ja ojensi sen Markukselle. Markus katseli hetken ajan pulloa kuin huumaantuneena, vaikka on nähnyt saman pullon lukemattomia kertoja aiemminkin. Tai siis samanlaisen pullon, tuskin kuitenkaan juuri tätä samaa pulloa.

Jotain mystisen koukuttavaa siinä kultaisensävyisessä nesteessä ja vanhahtavassa etiketissä kuitenkin on. Tämä lienee sama asia kuin perikansallinen nuotioon tuijottaminen. Sitäkin voi nimittäin tehdä tuntikausia. Varsinkin, jos nuotiossa on tuli.

”Mitäs tää maksaa?”, Markus kysyi.

”Parikymppiä. Kuittia ei tosin ole antaa, kuten varmaan ymmärrätte”, Kuski vastasi.

”Ei se mitään, ei tätä sais verovähennyksiin kuitenkaan. Hintakin on Alkoon verrattuna ihan kohtuullinen”, Markus tuumasi ja kaivoi lompakostaan kaksikymppisen.

Jenni ja Aleksi katsoivat toisiaan. Tällaista palvelua he eivät olleet ennen nähneet. Seuraavaksi he soimasivat itseään siitä, etteivät olleet itse keksineet moista. Tässä oli selvää bisnesideaa. Aleksi päätti selvittää asiaa:

”Onko teillä kauan ollu tää pullopalvelu?”

”Jonkun aikaa. Varsinkin kun vie porukkaa jatkoille, niin aina on kaikilta juomat loppu. Ja kun tässä ollaan muutenkin palvelualalla, niin kehiteltiin tämmöinen apu janoiselle kansalle”, Renki sanoi.

”Oikeestaan tässä olis perusteet isommallekin toiminnalle. Pyytäis ihan virallisen anniskeluluvan. Tää takapenkki vois olla anniskelualue”, Jenni tuumasi.

”Tai jos olis lava-auto käytössä, niin lava vois toimia terassina”, Aleksi jatkoi ideointia.

”Tai jos olis vanha Valmetti ja vielä vanhempi heinäkärry, ni sais oikeen kunnon terassin”, Markus kehitti ideaa entisestään.

”Tuossa vois olla ideaa. Pitää puhua pomolle”, Renki tuumi.

”Etkä puhu pomolle mitään, vaan kehittelet oman virman pystyyn”, Markus innostui.

”Muuten hyvä, muttei oikeen ole alkupääomaa”, Renki toppuutteli.

”Tälleen pienessä hutikassa tää idea kuulostaa niin hyvältä, että mie voisin ite lähteä rahoittamaan”, Markus tuumasi, ”Mut kahtotaan ensi viikkoon. Jos tää vielä sillonkin vaikuttaa yhtä hyvältä niin voitas kehitellä jotain.”

Uutta firmaa suunnitellessa matkanteko joutui nopeasti, vaikkei porukka mennytkään moottoritietä pitkin. Sen sijaan Aleksi käski Rengin ajamaan Vaajakoskentietä ja pysähtymään hetkeksi Aittorinteen Siwan eteen. Nopeasti kaupan kylmäkaapista kylmää juotavaa haltuun ja matka jatkui taas.

Paria tovia myöhemmin oltiin jo Vaajakoskella, eli yhdessä Jyväskylän virallisista ghetoista. Aiemmin Vaajakoski oli osa Jyväskylän maalaiskuntaa, mutta kuntaliitosten myötä se kohotti asemansa wannabe-lähiöstä ihan viralliseksi lähiöksi. Ghettomeininki ei sen sijaan ole muuttunut miksikään.

Renki tipautti matkustajansa paikallisen S-marketin pihaan. Markus maksoi matkan ja tipautti vielä varmuuden vuoksi Rengille käyntikorttinsa. Jos vaikka ‘liikkuva baari’ -ideassa päästäisiin ideointia pidemmälle. Markuksella ei ollut tarkkaa tietoa, missä Duden kämppä sijaitsi. Joten luuri kouraan ja soittoa. Dude neuvoi osoitteen ja lupasi tulla pihalle vastaan.
Luku 13. Lauantai 21.5.2011, klo 18, Jyväskylä, Vaajakoski.

Dude oli siellä, missä lupasikin. Eli pihalla. Aleksin vaikutelma miehestä oli, että tämä taisi olla muutenkin vähän pihalla. Duden kädessä oli iso jointti, joka yhdessä hieman sumeiden silmien kanssa saattoi suuresti vaikuttaa Aleksin johtopäätökseen. Samalla Aleksi oli onnellinen siitä, ettei Ellu 1 ollut matkassa. Ellu ei välittämättä olisi arvostanut moista pilviveikkoa.

Joka tapauksessa Dude oli kohtalaisen isokokoinen hahmo. Varustuksena miehellä oli pitkät hiukset ja isot aurinkolasit sekä päällään löysä sininen villapaita ja vieläkin löysemmät kangasshortsit. Jennin ensimmäinen mielikuva miehestä oli, että tässä olisi nykypäivän Jeesus. Myös mielikuva mainion elokuvan eli ‘The Big Lebowskin’ pääosahahmosta oli kieltämättä varsin vahva. Näin ollen lempinimi ei ollut täysin harhaanjohtava.

Dude: 36-vuotias. On ylpeä siitä, ettei ole tehnyt päivääkään oikeita töitä. Elättää itsensä myymällä ruohoa. On siinä touhussa todella hyvä, vaikkei omaakaan yhtä seksikkäitä silmiä kuin Mary-Louise Parker TV-sarjassa Weeds. Dudella olisi mahdollisuudet nousta ruohonmyynnissä kaupungin ykköseksi, mutta mies ei ole jaksanut ottaa asiasta paineita. Kun ei huvita, niin ei huvita.

Lempinimenä Dudea osuvampi voisi olla Hasis, tai Hesus. Mutta lempinimien muodostuminen on oma taiteenlajinsa. Dude on antanut itselleen lempinimeksi Dude, joten siihen on tyytyminen.

Joidenkin mielestä on moukkamaista antaa itselleen lempinimi. Itse kuitenkin kyseenalaistaisin tämän näkemyksen. Sillä lempinimestä tulee lempinimi vasta, kun muut ottavat sen käyttöön. Voihan joku myös sanoa olevansa maailman keisari, mutta totta siitä tulee vasta, kun muutkin alkavat sanoa samaa.

Duden kämppä sijaitsi valkoisessa kerrostalossa. Ulkokuori oli nähnyt parhaat päivänsä joskus 70-luvulla, joten tällaiseen ghettoon rakennus sopi varsin mainiosti. Nopean moikkailun ja lahjapullon luovutuksen jälkeen porukka ahtautui pieneen hissiin ja nousi kerrostalon ylimpään kerrokseen.

Kaikki tämän tarinan hahmot tuntuvat asuvan ylimmässä kerroksessa. Mistähän sekin johtuu? On se jännä.

Itse asunto, päinvastoin kuin talon ulkokuori, oli hyvinkin viihtyisä. Koko kämppä oli sisustettu maalaisteemalla. Seinät oli paneloitu puoleen väliin asti harmaantuneilla laudoilla. Yläosan seinistä verhosivat kauhtuneenvalkoiset tapetit. Näiden lisäksi seinillä oli heinäseipäitä, vanhoja talikoita ja siellä täällä kauralyhteitä. Ensimmäisenä tuli mieleen jonkun junttipaikkakunnan paikallinen baari, tai osuvampi termi näille baareille on ’räkälä’. Sama teema jatkui läpi asunnon.

Olohuoneen pöytä oli yksi hienoimmista, johon Markus oli törmännyt. Jalustana toimi läpikotaisin ruostutettu Volvon ja Yamahan yhteistyön tulos, B8444S-mallin V8-lohko, jonka päälle oli istutettu iso lasi. Lasiin oli tehty strategiset reiät, jotta pyttyihin pääsi pudottamaan pullon jos toisenkin niin sanotusti jemmaan.

Jemma-pullo: jos vieraaksesi sattuu tulemaan ihmisiä joista et erityisemmin pidä ja/tai he sattuvat olemaan erityisen isojanoisia, niin jemma-pullo on varsin hyvä vaihtoehto.

Tällä hetkellä pöydän päällä oli kuitenkin vain iso juomasammio, jossa näytti olevan punaisen väristä boolia. Tai ainakin kyseinen aine vaikutti boolilta. Mukeja tosin ei näkynyt missään. Sen sijaan sammiossa lillui nappu, jolla ilmeisesti olisi pitänyt juoda boolia. Kolmikko ei kuitenkaan moiselle lämmennyt.

Asunnossa oli jo meno ylimmillään. Paikalla oli kymmeniä ihmisiä, joiden iloinen puheensorina täytti tilan. Taustalla soi hiljaisesti musiikki, joka säesti ihmisten keskustelua. Joku sivistyneempi käyttäisi tästä kaikesta varmaan termiä ’chillailu’. Itse en pidä moisista sivistyssanoista.

Asunnossa ei kuitenkaan ollut liian täyttä, vaan porukkaa oli aika lailla sopivasti. Muutama poltteli tupakkaa ja/tai sätkää parvekkeella, pieni joukko fiilisteli musiikin tahtiin olohuoneessa ja valtaosa vain jutteli keskenään, joko kahdestaan tai vähän isommassa porukassa. Sukupuolijakauma oli aika lailla puolet ja puolet.

”Buna seara, imi pare bine de cunostinta”, sanoi pitkäpartainen tummahko mies sohvalta. Hän käänsi katseensa Jenniin ja jatkoi vielä, ”Sunteti foarte draguta. Dacă vrei, mergeti inainte cu mă.”

”Hello”, Jenni sanoi ja heilautti kättään, ”Do you speak English?”

”Nu vorbesc engleza”, kuului sohvalta.

”Okei... tuo varmaan tarkotti et ei”, Jenni sanoi ja kysyi Dudelta, ”Kukas hää on?”

”Naapurin mies. Nimi on Anatolie”, Dude vastasi, ”Tuosta mongerruksesta ei ole kyllä mitään käsitystä. Mutta veikkaisin, että se on moldovaa. Kun aikoinaan katseltiin futiksen EM-karsintaa Moldovan ja Suomen välillä, niin Ana innostui kovasti aina, kun Moldova teki maalin.”

”Ni hää ei puhu sanaakaan englantia?”, Jenni kysyi.

”Ei kai. Mutta ei sillä toisaalta ole väliä, koska en mäkään juuri englantia osaa.”

Kolmikkomme katsoi epäuskoisina toisiaan, joten Dude päätti selventää:

”Selvin päin myö ei tajuta toisiamme kuin peruseleillä. Mutta vodka yhdistää ihmisiä. Meillä on pikku hutikassa hyviä keskusteluja. Aina ei ehkä puhuta samasta asiasta, mutta haitanneeko tuo.”

”Kaikkea sitä kuulee”, Jenni tuumasi.

”Mä tunnen kyllä yhen jätkän, joka joskus aikoinaan puhu Suurajojen aikaan Carlos Sainzin kanssa pitkät keskustelut”, Aleksi tuumasi, ”Ja se jätkä ei puhu mitään muuta kuin suomea ja Sahrajärven murretta. Joten on toi mahollista.”

Jostain heilahti olohuoneeseen nuorimies, iholtaan punertavana ja kauttaaltaan höyryävänä. Päällään hänellä oli vain pyyhe. Miekkonen suuntasi suoraan boolimaljan luo. Juotuaan pari napullista hän viittoi Anatolien matkaansa ja he molemmat poistuivat olohuoneen juomavahvuudesta.

”Onko täällä sauna?”, Aleksi kysyi innostuneena.

”On toki”, Dude vastasi, ”Jos haluut kävästä, niin siellä on pyyhkeitä.”

”Tottakai, sauna kelpaa aina”, Aleksi tuumasi ja poistui äskeisen kaksikon perään.

”Jos tekin haluutte käydä saunassa, niin sinne vaan. Meillä on sekavuoro”, Dude sanoi Markukselle ja Jennille.

”Kiitos ei.”

”No poltatteko sen sijaan kunnon sätkän? Talo tarjoaa”, Dude jatkoi vieraanvaraisesti ja kaivoi taskustaan sätkävehkeet sekä sohvan alta ison muovipussillisen ruohoa.

”No totta helvetissä, kerta illan isäntä tarjoaa”, Markus tuumasi.

”Ei, ymmärsit väärin. Isännöitsijä toi tän pussin, kiitoksena kuluneista vuosista. Minä kun en oo jaksanu valittaa mistään turhasta. Bangladeshista vai mistä se oli tuon raahannu. On muuten ihan hyvää tavaraa”, Dude selvensi.

”No sitä suuremmalla syyllä”, Markus tuumasi ja alkoi kääriä sätkää itselleen.

Jenni sen sijaan kieltäytyi tästäkin. Pilvi sai hänellä aikaan vain huonon olon. Ehkä se oli harjoittelun puutetta, tai ehkä Jennin elimistö ei vain moisesta nautintoaineesta tykännyt. Tänään hän ei kuitenkaan aikoisi harjoittelua aloittaa. Booli sen sijaan olisi maistunut, mutta nappua kohtaan oli edelleen antipatioita. Niinpä Jenni kysäisi Dudelta:

”Oisko jossain mukeja?”

”Keittiöstä löytyy. Tosin kukaan ei ole tiskannu aikoihin, joten puhtaan mukin löytäminen voi olla vaikeaa. Helpompaa on varmaan ottaa juotavaa jääkaapista tai keittiön pöydältä.”

Jenni etsiytyi keittiöön. Keittiön pöydällä oli iso alumiininen tonkka, joka oli täynnä isoja jääpaloja. Seassa lillui Rekorderligin siideriä, Systembolagetista tuotua seitsenvolttista raparperi-mansikkaa. Jenni päätti jättää mukin tiskaamisen väliin ja taipua tämän kerran siideriin. Raparperi-mansikka kun on siideriksi yllättävän juomiskelpoista. Lisäksi orastava nousuhumalakin auttaisi siiderin nauttimisessa.

Samaisen pöydän ääressä pelattiin räsypokkaa. Osa naisista oli Jennin silmiin jo lupaavan vähissä vaatteissa. Jennillekin tarjottiin mahdollisuutta hypätä peliin mukaan. Olisi vielä päässyt lennosta mukaan, joten olisi saanut aikamoisen etulyöntiaseman. Jenni ei kuitenkaan ollut vielä niin humalassa, että olisi moisesta kiinnostunut. Sen sijaan hän palasi olohuoneen puolelle ja siirtyi parvekkeelle, jossa Markus ja Dude jo sauhuttelivat sätkiään.

Jennikin pisti tupakaksi ja katseli maisemaa. Siinä tosin ei ollut juurikaan näkemistä. Pieni sisäpiha ja joka puolella samanlaisia harmaita kerrostaloja. Sisäpihalla oli joitain kauhtuneita kukkaistutuksia ja liian pitkäksi kasvanut nurmikko. Kauempana oli grillikatos ja lasten leikkipaikka. Keinu tosin oli sen näköinen, ettei siihen uskaltaisi lapsiaan päästää.

”Mites muuten Pilven laidalla Inc. nykypäivänä?”, Markus kysäisi.

”Ihan ok”, Dude vastasi, ”Kun pitää hommassa sopivan matalaa profiilia, niin viranomaisia ei oikeestaan kiinnosta. Sota ruohoa vastaan kun on tässä maailmassa jo hävitty, niin on parempi antaa meikäläisen kaltaisten hoitaa sitä hommaa. Mä en sentään myy alaikäisille.”

”Niin no toikin on mielenkiintosta, ettei sitä vieläkään oo laillistettu”, Jenni tuumasi.

”Ruoho on huono bisnes, koska se kasvaa kaikkialla ja kaikki osaa sitä kasvattaa. Isot yhtiöt ei oikeen pääse siihen väliin, joten totta kai se on kiellettyä”, Dude alkoi päästä elementtiinsä, ”Toinen pointti on se, että ruoho tuo ihmisille liian mukavan olon. Ihmisten ahdistus on helppo tuotteistaa. Mukavuusalueella olevaa ihmistä on vaikeampi saada ostamaan mitään.”

Jenni kuunteli Dudea ja mietti, että tämä mies oli omaksunut elämästä jotain hyvin olennaista. Samaan aikaan mies ei ollut se perinteinen hamppupää, joka vain huutelee nurkkapöydästä wazzuup, vaan hyvin artikuloiva ja fiksun oloinen. Tuollaisia kun olisi enemmän päättävissä elimissä, niin maailma olisi parempi paikka. Jenni huomasi arvostavansa Dudea, vaikka tämä lain väärällä puolella toimiikin.

Päättävä elin: tässä sanonnassa on jotain hyvin tuhmaa. En vain tiedä, että mitä.

Pojat syventyivät tämän jälkeen juttelemaan syksyllä odottavista lentopallon EM-kisoista. Markuksella on ihmeellinen tietotaito keskustella aiheesta kuin aiheesta. Jenni sen sijaan kuuli tämänkin keskustelun jotakuinkin näin:

” ... blaa ... passari ... blaa blaa ... Suomen lohko pelataan Innsbuckissa ... blaa ... blaa ... Italia on paha ... blaa ... MuurLesta saattaa olla Korhonen ... blaa ... libero ... blaa ... ”

Dude on pelottavan tarkkasilmäinen ihminen ja hän huomasi heti, ettei Jenniä voisi vähempää kiinnostaa. Joten hän huikkasi:

”Käytkö Jenni valihtemassa pari biisiä tietokoneelta. Siellä on Youtube auki, laita soittolistaan jotain muiden jatkoksi. Jokainen on täällä vuorotellen valinnu jotain mieleistään.”

”Ookoo. Mitä mä Markus laitan sun puolesta?”, Jenni kysyi.

”Vaikka Stellaa.”

Jenni etsiytyi olohuoneen nurkassa olevan läppärin luo.  Ekaksi biisiksi valikoitui Stellan ‘Totuuden henki’. Soittolistaa tarkastellessaan Jenni huomasi, ettei jyväskyläläisiä bändejä ollut liiaksi edustettuna, joten omaksi valinnakseen hän laittoi Constantinen ‘The Shadow Within’.

Luku 14. Lauantai 21.5.2011, klo 18, Jyväskylä, Vaajakoski.

Aleksi oli päässyt saunaosastolle ja riisui juuri vaatteitaan pukuhuoneessa. Aleksi ei koskaan kieltäydy, jos vain annetaan mahdollisuus saunoa. Tässähän ei ole sinällään mitään väärää. Pukuhuone oli tyhjä, Anatoliekin oli jo ehtinyt hävitä peremmälle saunaosastolla.

Sauna: suomalaiset kiusaavat ensin itseään menemällä luonnottoman kuumaan tilaan ja pahentavat vielä tilannetta heittämällä lisää löylyä. Sen jälkeen mennään järveen, joka saunan jälkeen tuntuu raadollisen kylmältä. Ja sitten ihmetellään, kun tämä tapa ei ole levinnyt suureen maailmaan.

Tosin juuri mikään ei aikaansaa niin pehmeää oloa kuin sauna, avanto ja pari olutta. Tässäkin on omat terveysriskinsä. Niin on tosin kaikessa muussakin, jos terveysintoilijoita kuunnellaan. Mutta kukapa niitä kuuntelisi.

Suihkuosastolla oli Aleksille tuntematon mies ja nainen. Naisella oli pyyhe päällään, mies oli sen sijaan alasti. Nainen pesi parhaillaan miehen selkää, eli kyseessä oli aito selänpesijä. Aleksille tuli saman tien mieleen, että samaa pitäisi pyytää joskus Ellu 1:ltä. Moinen voisi hyvin piristää jotain arjen saunakäyntiä. Ainakin tällä pariskunnalla tuntui olevan hyvin hauskaa.

Aleksi jatkoi kuitenkin nopeasti matkaansa. Saunan puolella oli pari naisihmistä lisää. Nämä naiset olivat vieläpä alasti. Aleksille pälkähti mieleen, että täällähän oli meneillään sekasauna. Moinen saunomistyyli on edelleen hieman erikoisempi vaihtoehto suomalaisille, mutta Aleksille asialla ei ollut merkitystä. Hän oli ennenkin eksynyt moisiin kekkereihin.

Ja näilläkään tytöillä tuskin oli mitään sellaista, jota Aleksi ei ollut jo nähnyt. Joten asiasta oli turha hössöttää sen enempää. Tosin voisi olla parempi, ettei sanoisi mitään Ellulle. Pienestä ja sinällään harmittomasta jutusta voisi tulla iso riita kotipuolessa. Ja sen selänpesunkin saisi sen jälkeen varmuudella unohtaa.

Alastomuus: suomalaisilla on omituinen suhde alastomuuteen. Saunassa alastomuus on OK, kaikkialla muualla jotain aivan kamalaa. Tästä syystä Suomeen ei ole koskaan rantautunut kunnollista nudismikulttuuria, mikä on harmi. Jopa miesten kulkeminen paidatta on joillekin liikaa.

Eihän se suomalainen kaljamaha mikään seksikkyyden multihuipentuma ole, mutta jotain rajaa siinä paheksunnassa sentään toivoisi olevan. Ja samaan aikaan uimahallin saunassa saavat vanhat miehet ja nuoret pojat olla rauhassa keskenään, eikä kukaan ole huutelemassa pedofiilien perään. Outoa.

Aleksi hyppäsi lauteille, vaikka tunnelma oli aika tiivis. Sauna oli mitoitettu neljälle tai viidelle ihmiselle ja nyt oltiin pitkän matkaa yli puolen tusinan. Aleksi kuitenkin mahdutti itsensä ylälauteelle. Alemmilla lauteilla olisi ollut tilaa, mutta mies ei voi istua muualle kuin ylälauteelle. Alalauteet ovat heikoille, alistuville ja/tai lämmönsiedon puutteesta kärsiville. Mies ei voi olla mitään noista.

Sähkökiuas toi saunaan yllättävän kohtuullisen kuumuuden. Aleksi oli olettanutkin saunan olevan sähkömallia, tosin oli hieman toivonut, että Dude lainvastaisena henkilönä olisi panostanut puukiukaaseen. Mutta menihän tämäkin, pääasia että sauna oli tarjolla.

Puusauna vs. sähkösauna: tähän on vain yksi oikea vastaus.

Anatolie näytti olevan saunassa ainoa, jonka Aleksi tunnisti entuudestaan. Anatolien vieressä oli vaaleahko nainen, joka tohkeissaan kertoili Anatolielle kuinka oli käynyt Virossa hankkimassa silikonit. Aleksi arveli, että nyt puhuttiin silikonirinnoista eikä esimerkiksi Bostikin Bond-Flex 300 LMN -saumaussilikonista.

Rinnat olivatkin kieltämättä varsin oikeaoppisesti muotoutuneet. Vasemman rinnan päällä oli tatuoituna animaatiohahmo Tipin kuva, joka Aleksin mielestä oli varsin onnistunut tatska. Ei ainakaan ihan jokapäiväinen. Ja Tipihän hokee aika paljon sanontaa ‘pussy cat’, joten tästä voisi ehkä tehdä jotain johtopäätöksiä. Joka tapauksessa tatuointi sai aikaan vahvan mielikuvan, että tämä nainen saattaisi olla aikamoinen tipu.

Sen sijaan jäi arvoitukseksi kuinka paljon Anatolie mahtoi ymmärtää Tipusen puhetta. Mies kuitenkin vaikutti hyvin kiinnostuneelta, eikä kiinnostusta ainakaan vähentänyt yhtään se, että Tipunen antoi miehen kokeilla varsin vapaasti silikonejaan. Itse asiassa koko sauna oli sillä hetkellä varsin kiinnostunut Tipusesta. Näinkin voi saada itsensä huomatuksi.

Tämä on tosin tuttua puuhaa kaikille 7-päivää/Hymy/BB-julkkiksille. En tosin väitä, että Tipunen olisi yhtä aivoton olio kuin kaikki edellä mainitut.

Toisenlaisena viihteenä saunassa toimi musiikki, joka toikin varsin mukavaa tunnelmaa saunaan. Lauteiden alle oli asennettu Bilteman venekaiuttimet, jotka oli yhdistetty olohuoneen äänentoistojärjestelmään. Niinpä saunassa pystyi kuuntelemaan samaa Youtuben soittolistaa kuin olohuoneessakin. Etenkin ventovieraiden kanssa saunoessa musiikki oli oiva lisä, nyt ei tarvinnut keksiä väkinäisiä puheenaiheita.

Jutteluiden sijaan jokainen mies tutkaili salavihkaa toisiaan. Miehillä kun on outo tapa vilkaista vieruskaverinsa varustus. Myös heteromiehillä, oli sitten kyseessä yleinen WC tai sauna. Aleksikaan ei voinut tälle mitään. En nyt ala, naisten pyynnöistä huolimatta, kertomaan asiasta sen enempää. Todettakoon vain, että kaikki vaikuttivat normaalisti varustetuilta. Tätä luonnonmukaista vilkuilua ei auttanut myöskään se, että kaikki joutuivat tilanpuutteen takia istumaan reisi reittä vasten. Niin sanotusti tappituntumalla.

Liian täyteen ahdettu sauna aiheutti myös sen, että ilmanvaihto oli riittämätön. Se toi Aleksille tukalan olon. Mutta ensimmäisenä ei voi poistua saunasta. Ikinä. Sen sijaan Aleksi vilkaisi viereensä. Kaikki muutkin olivat sen näköisiä, että he vain odottivat lupaa poistua saunasta. Kukaan ei kuitenkaan tehnyt elettäkään lähteäkseen. Ei edes Anatolie, joka tuskin tunsi suomalaisen saunakulttuurin erikoisuuksia. Mies oli tosin sen verran karvainen, että kuumuus ei varmaan edes yltänyt iholle asti.

Aleksi keskittyi hapenpuutteen sijaan kuuntelemaan toisten tekemiä musiikkivalintoja. Musiikkia soitettiin ilahduttavasti laidasta laitaan, liikkuen jytymmästä konemusiikista rokin kautta aina homopoppiin asti. Kyseessä oli juuri sellainen sekava soittolista, joka syntyy kun kaikki saavat vuorollaan päättää mitä soitetaan.

Duden kotihipoissa olevasta porukasta oli valtaosa suomalaisia, joten musiikkivalintoja tehdessä ei perusrokilla voinut mennä kovin pahasti vikaan. Sitä esiintyi varsin paljon, varsinkin vanhempaa rokkia. Toinen aika paljon käytetty konsti oli valita sen hetkistä listamusiikkia. Sen varjolla soi aika paljon poprokkia ja jopa ihan puhdasta poppia. Näiden kappaleiden kohdalla Aleksi toivoi, että saunassa olisi ollut telkkari, josta olisi voinut samalla katsoa musiikkivideoita.

Popahtavat kappaleet saivat pienen vähemmistön älähtämään joka kerta. Kyseessä olivat hevipuritanistit, jotka ovat musiikkimaailman suvaitsemattominta porukkaa. Jos biisissä ei ole tuplabasareita, niin se on heti olevinaan maailmanloppu ja siitä pitää ilmoittaa isoon ääneen. Tämä siitä huolimatta, että valtaosa raskaammasta musiikista on poppia, johon on vain lisätty ne tuplabasarit.

Oma lukunsa ovat sitten nämä joka alan besserwisserit, jotka soittavat vaivalla etsimiään pikkubändejä, jotka varmasti ovat isolle yleisölle outoja tuttavuuksia. Uusissa bändeissä ei ole mitään vikaa, mutta se on perseestä jos itsetarkoitus on vain soittaa jotain, jota kukaan muu ei varmasti ole kuullut.

En uskalla heittää tähän väliin mitään esimerkkiä. Jos mainitsen vaikka saksalaisen Jenixin tai suomalaisen Like Tomorrow’n, ja näistä sattuukin tulemaan joskus isoja bändejä, niin tämä kirja vaikuttaa vanhentuneelta. Tämän kirjan kun kuuluisi olla ajaton ajankuva.

Sitten olivat ne, jotka valitsivat biisin noudattaen omaa musiikkimakuaan, välittämättä siitä saiko kyseinen biisi enemmistön hyväksyntää vai ei. Nämä ihmiset ovat, yhdessä besserwissereiden kanssa, musiikillisesti tärkeimpiä. Tätä kautta joku saattaa oikeasti löytää omaan levylaukkuunsa jotain uutta. Tosin kirjaimellisesti ottaen levylaukkua on aika harvalla.

Yksi biisinvalitsija kävi kysymässä biisitoivetta myös saunojilta. Hetkellisen, varsin kovaäänisen, mielipiteiden vaihdon jälkeen porukka päätyi Ismo Alangon biisiin ‘Sauna’. Loppusuoralla rannalle jäi Klamydian samanniminen taideteos. Joku yritti myös ehdottaa vähän psykedeelisempää osastoa eli Runtelin kappaletta ‘Joulusauna’. Se ei kuitenkaan saanut suurta kannatusta, koska kukaan ei ollut moista kuullutkaan.

Hyvin toiminut taustamusiikkisetti sai kuitenkin ikävän päätöksen. Joku onneton yritti laittaa soimaan AC/DC:n biisin ‘You Shook Me All Night Long’. Youtube heitti kuitenkin soimaan Celine Dionin ja Anastacian live-coverin kyseisestä kappaleesta. Tuon kaltainen musiikillinen esitys hiljensi koko kämpän kuin salamaniskusta. Myös saunojat.

Pari herkkävatsaisempaa lähti vessaan oksentamaan ja loput ryntäsivät röykkiönä olohuoneeseen hiljentämään Celine Dionin äänen, suuren älämölön kera. Lähinnä kuuluttiin vaativan sen päätä vadille, joka asiasta oli vastuussa. Kerrostaloasunnossa on vaikea viedä ketään saunan taakse, mutta röykkiö vannoi keksivänsä jotain muuta yhtä epämiellyttävää.

Aleksi jäi sen sijaan saunaan. Aleksi kun oletti asian olevan jo hoidossa, vaikkei hän tekisikään asialle itse mitään. Ja sillä aikaa korvat sai hyvin peitettyä käsillään, jottei Celine Dion pääsisi puhkaisemaan tärykalvoja. Niin sanottu musiikki loppuikin hyvin nopeasti. Saunaan tuli hiljaista.

Samalla Aleksi sai kätevästi itselleen löylykauhan, joten toistaiseksi hieman pehmeäksi jääneet löylyt saisi nyt korjattua mieleisekseen. Hyvä puoli oli sekin, että saunaan tuli tilaa. Saunaan jäikin hänen lisäkseen vain yksi nainen, tämä Anatolielle rintojaan esitellyt Tipunen.

”Höh. Minusta se oli ihan hyvä cover”, Tipunen tuumasi.

Aleksi ei tiennyt mitä ajatella. Ensin hän arveli, että kuuli väärin. Sitten hän ajatteli, ettei Tipunen voinut olla tosissaan. Mutta minkäänlaista elettä, joka olisi tämän vahvistanut, ei ollut havaittavissa. Aleksi alkoi toden teolla pelätä, että hän oli tavannut ihmisen joka oikeasti pystyi sietämään Celine Dionin ääntä. Ehkä jopa piti siitä.

Evoluution nimissä jokainen Celine Dionin nimeen vannova olisi annihiloitava, mutta Aleksi ei halunnut joutua vankilaan. Tosin vetoaminen tilapäiseen mielenhäiriöön voisi auttaa aika paljon. Kukaan tuomari ei voisi antaa isoa tuomiota, kun vetoaisi siihen mitä Tipunen äsken sanoi. Aleksi päätti kuitenkin varmistaa asian:

”Ni tuo oli Celine Dion, joka laulo...?”

”Oliko? Voi herranjumala!”, Tipunen huudahti.

Tipunen laittoi käden suunsa eteen ja oli silminnähden kauhuissaan. Toisella kädellään hän otti Aleksia reidestä kiinni ja katsoi suoraan silmiin sanoen:

”Sun pitää luvata, ettet koskaan kerro kellekään tästä.”

”Joo, pidetään tää ihan salaisuutena”, Aleksi vastasi ja huokaisi helpotuksesta.

Tipusen käsi oli sen verran taktisella kohdalla reittä, että se tuntui Aleksista epämiellyttävältä. Tai siis mukavaltahan se tuntui. Aleksi on kuitenkin normaalia morkkisherkempi kaveri, joten tämä hyvältä tuntuva käsi tuntui ilkeältä. Ja olihan olemassa vaara, että pikkuveijari innostuisi liikaa. Se kun tuskin huomaa eroa Ellun ja Tipusen käden välillä. Joten Aleksi tarttui Tipusen ranteesta kiinni ja aikoi siirtää käden pois iholtaan.

Samalla hetkellä hieman aiemmin ulos rynnänneet miehet palasivat saunaan ison kossupullon kanssa. He huomasivat heti Tipusen käden ‘siellä jossain’ ja nostivat suuren äläkän. Lähinnä äläkkä koski sitä, että tämähän osoittautui vallan mainioksi saunavuoroksi. Selänpesun lisäksi oli tarjolla myös thai-hieronnasta tuttu happy ending -mahdollisuus.

Tipunen päätti ottaa nopeat hatkat saunasta. Tämä oli ihan ymmärrettävää. Tipusella oli selvästi kiikarissaan Anatolie ja leimautuminen thai-hierojaksi ei varmaankaan auttaisi asiaa. Tosin osa miehistä jopa tykkää thai-hierojista, mutta oli turha ottaa sitä riskiä että Anatolie ei kuuluisikaan heihin. Aleksille sen sijaan tarjottiin useampikin kossuhuikka ja taputeltiin vielä rehvakkaasti selkään.

Tämäkin on näitä pieniä eroja, joita miehillä ja naisilla on. Miehet voivat avoimesti hurrata keskenään sille, kun edes joku saa pesää. Naiset harvemmin heittelevät ylävitosia samalle asialle. Tai ainakin näin isot pojat ja tytöt ovat minulle puhuneet. Minähän en tiedä näistä asioista mitään.

Aleksi tarkkaili samalla muita, eikä onneksi edelleenkään tunnistanut näistä ketään. Joten ei tarvinnut selitellä äskeisen tapahtuman todellista luonnetta. Asioiden selittäminen kun yleensä vain pahentaa asioita. Tällä kertaa ei kuitenkaan ollut tarvetta selitellä, koska mitäpä sitä ventovieraille selittelemään asioitaan. Ja totuuden puhuminen aiheuttaisi vain sen, että hyvin toimiva kossutarjoilu keskeytyisi.

Tarkkaillessaan muita Aleksi ei voinut mitään sille, että huomasi yhden miehen varustuksen ympärillä majailevan ananasrenkaan. Ja Aleksi kun on hillittömän utelias luonne, niin oli pakko kysyä mieheltä:

”Tota... ihan kaikessa ystävyyessä, niin mitä tuo ananasrengas tekee sun kalun ympärillä?”

”Tämähän on perisuomalainen vihannes, munanas”, kuului vastaus.

Porukka repesi hillittömään nauruun. Mies heitti ananasrenkaan lauteiden alle, se oli aikansa palvellut. Ilmeisesti mies oli vain odottanut, että joku menisi halpaan ja kysyisi ananaksen perimmäistä tarkoitusta. Huono huumori on hyvää huumoria. Ehkä jopa sitä parasta huumoria.

Aleksikin nauroi vapautuneesti. Vapautuneisuuden aiheutti se, että näiltä miehiltä ei tieto äskeisestä väitetystä käsihoidosta tulisi koskaan leviämään Ellulle asti. Ja Aleksi itse ei todellakaan, selänpesua lukuun ottamatta, puhuisi tästä saunareissusta Ellulle. Koskaan.

Tämän tarinan opetus? Jokaisen pariskunnan on hyvä pitää tietyt asiat salaisuuksina.
Luku 15. Lauantai 21.5.2011, klo 18, Jyväskylä, Vaajakoski.

Meno olohuoneen puolella alkoi olla sen verran riehakasta, että Jenni ja Markus kokivat parvekkeen kaikkein miellyttävimmäksi paikaksi. Dude piti heille seuraa, ja vähän väliä joku muukin kävi esittäytymässä. Nämä hahmot jäivät kuitenkin meidän kaksikollemme etäisiksi, kuten kotibileissä tavatut ventovieraat yleensä jäävät.

Nämä nopeat tapaamiset aiheuttavat myöhemmin ahaa-elämyksiä, kun tietää nähneensä naaman joskus ennenkin, mutta ei millään muista missä yhteydessä näin on käynyt. Onko tavattu ohimennen työn merkeissä, kaupan jonossa, kotibileissä, baarissa vai aamulla samassa sängyssä.

Tämä aiheuttaa monesti noloja tilanteita. Silloin ei ole hätää, jos molemmat ovat samassa tilanteessa. Silloin voi moikata ja poistua kumpikin omille tahoilleen. Mutta jos vastapuoli muistaa sinut varsin hyvin, on aina olemassa vaara ajautua hyvin noloon tilanteeseen. Ei oikein kehtaisi kysyäkään, että kukahan mahtaa olla kyseessä. Tämä on näitä elämän pieniä hankaluuksia, joita joskus tulee eteen. Ellet ole erakko.

Lokoisan oleskelun parvekkeella keskeytti Celine Dionin ääni. Mutta ennen kuin parvekkeella olijat ehtivät tehdä asialle mitään, mökä hiljeni. Parvekkeelle ilmestyi alastomien miesten rypäs, jotka kantoivat läppäriä mukanaan. Hetkeä myöhemmin läppäri makasi palasina muutamaa kerrosta alempana, kukattoman kukkapenkin päällä.

Parvekkeelle tunkeutui vielä yksi alaston mies, raahaten perässään hentoista ja vikisevää miestä. Vikinän seasta kävi selväksi, että mies pyyteli kovasti anteeksi biisivalintaansa ja väitti sen olleen silkka vahinko. Dude kuitenkin onneksi keskeytti miehen retuuttamisen viime tipassa. Vikisevä mies kun oli tässä vaiheessa jo puoliksi terassin metallikaiteen väärällä puolella. Putoaminen useamman kerroksen korkeudesta olisi saattanut tuntua ikävältä.

Itse asiassa Duden tarvitsi vain heilauttaa etusormeaan ja kaikki rauhoittuivat. Suurten johtajien ei yleensä tarvitse muuta tehdä. Ja kaikille oli päivänselvää kuka oli näiden kotipippaloiden grand führer. Vikisevä mies lupasi kaikille, ettei enää koskaan eksy Youtuben äärelle, jottei enää koskaan aiheuta samanlaista rikosta ihmisyyttä vastaan.

Alastomat miehet tuumasivat, että äskeinen musiikillinen esitys piti saada äkkiä unohduksiin. Yksi miehistä otti jo keittiöveitsen tavoitteenaan poistaa hippokampus omista aivoistaan. Sikäli mies oli oikeilla jäljillä, että ilman hippokampusta ihminen menettää kyvyn tallentaa asioita muistiinsa ja kyky muistaa lähimenneisyyden asioita heikkenee merkittävästi.

Muut miehet kuitenkin totesivat, että alkoholi olisi huomattavasti siistimpi keino unohdukseen. Niinpä veitsi jäi parvekkeen pöydälle. Miehet kysäisivät Dudelta, että missä olisi talon viinat. Tähän muistoon ei nimittäin auttaisi pelkkä mieto booli tai siideri, vaan siihen tarvittiin perisuomalaista kossua.

Kossu oli tietenkin pakkasessa. Niinpä Dude vinkkasi miehet keittiöön. Miehet nappasivat jääkaapin pakastelokerosta puolentoista litran Koskenkorva-lekan ja alkoivat kumota sen sisältöä nopealla tahdilla suuhunsa.

Otettuaan useammankin pitkän huikan miehet alkoivat siirtyä hiljalleen takaisin saunaosastolle. He nappasivat Pojaksi nimeämänsä kossupullon mukaansa saunaan, ihan vain sen varalta jos äskeiset muistot alkaisivat vielä myöhemmin illalla kummittelemaan. Yksi miehistä nappasi ohi kulkiessaan ananasrenkaan boolikulhosta ja vei sen mukanaan saunaan.

Anatolie sen sijaan ei enää palannut saunaan, vaan jäi keittiöön pelaamaan räsypokkaa. Urheilullisesti kyseinen liike ei ollut järin viisas, Anatolie kun oli jo valmiiksi alasti. Vahvan kilpailuhengen omaaville suomalaisille moisen tasoituksen antaminen on outo ajatus. Mutta isossa maailmassa on jo tiedostettu, että kaikissa urheilulajeissa voitto ei ole se tärkein asia, vaan tärkeämpää on jalo kilpa. Näin näemmä myös Moldovassa.

Parvekkeella Dude ei liikahtanutkaan, vaikka läppäri oli kappaleina maassa. Miehen luonteeseen ei ilmeisesti kuulu hermoilla noin vähäpätöisistä asioista. Duden mieltä kuitenkin hieman harmitti se seikka, että nyt ei kuulunut enää mitään musiikkia. Jenniäkään asia ei sinällään liikuttanut sen enempää, mutta kismittäähän se aina hieman, kun Celine Dion tekee jotain pahaa. Kuten avaa suunsa.

”No helvetti, Celine Dion hajotti sun läppärin”, Jenni totesi.

”Se oli exän kone, jonka se unohti tänne. Joten ei hätää”, Dude vastasi rauhalliseen tyyliinsä, ”Mutta oottakaas hetki, mä käyn laittamassa CD:n pyörimään, niin ei ole näin hiljaista.”

Dude poistui olohuoneen puolelle. Markus bongasi naapuritalon parvekkeelta nuoren tytön, joka oli pukeutunut Niken tummaan verkkapukuun. Tyttö heitti olallaan olleen pyyhkeen terassin kaiteelle ja oli varsin miellyttävän oloinen ilmestys sekä kasvoiltaan että vartaloltaan. Joten Markus huikkasi muillekin, että naapuritalossa saattaisi olla jonkin sortin esitys alkamaisillaan.

Tyttö oli ilmeisesti käynyt juoksulenkillä, koska kasvot olivat hikiset. Mutta sillähän ei ole väliä, miten hiki oli tullut pintaan. Tyttö riisui parhaillaan verkkatakkia pois päältään, paljastaen sporttiliivit. Markus oli tunnistavinaan liivien merkiksi Triumphin. Seuraavaksi nurkkaan lensi verkkahousut, paljastaen tiukat hipsterit. Parvekkeella meidän seurueemme näköaistit terästäytyivät äärimmilleen.

Ja eikä aikaakaan, kun liivitkin hävisivät Sporttitytön päältä tehden tytöstä toplessin. Dude jakoi äkkiä kaikille parvekkeella olijoille numerotaulut, joten he pystyivät toimimaan arvostelutuomareina. Dude vislasi kovaäänisesti, jotta Sporttityttö huomaisi heidät.

Parvekkeelta näkyi seuraavat pisteet:

7,5 - 8 - 9 - 9,5 - 9.

Keskiarvoksi tuli näin ollen 8,6. Tosin jos käytetään mäkihypystä tuttua kaavaa jossa pudotetaan arvostelusta pois paras ja huonoin tulos, niin Sporttitytön yhteispisteet olivat 25.

Alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä 25 on mangaanin järjestysluku. Mangaanin suurimmat tuottajat maailmassa ovat Kiina, Etelä-Afrikka ja Australia. Ne tuottavat 60 % kaikesta maailman mangaanista. Onko tämän markkina-aseman aiheuttanut näiden kolmen välinen salaliitto? Vain foliohattuihin pukeutuvat salaliittoteoreetikot voivat sen tietää.

Retkikunta 25 oli puolestaan avaruusasema ISS:n (ei sukua tanskalaiselle siivousfirmalle) 25. miehistö, joka tutki mm. bakteerien ja sienten vaikutusta avaruusaluksen materiaaleihin. Foliohatut keksivät varmasti tästäkin jotain elämää suurempaa, joka tuhoaa ihmiskunnan.

Ei kun... minähän laskin väärin. Oikeasti yhteispisteet olivat 26. Unohtakaa koko juttu.

Sporttityttö ei jäänyt katsomaan tyylipisteitään, vaan katosi pyyhkeensä kera liki valon nopeudella sisätiloihin. Kasvoilla olleesta kauhistuneesta ilmeestä päätellen hän luultavasti oppi läksynsä. Sen siitä saa, kun on asunut nuoruutensa maalla ja eläytyy liian antaumuksella kotona olemiseen. Kaupungissa kun uteliaita sieluja löytyy joka paikasta.

Parvekkeella porukka heitteli keskenään ylävitosia. Tämän parempaa välinäytöstä ei kukaan olisi voinut kehitellä, vaikka olisi yrittänytkin. Vielä parempaa olisi ollut, jos saunan alastomat miehet olisivat olleet edelleen parvekkeella ja he olisivat näyttäneet arvostelunumerot.

”Aika loistava idea nää arvostelunumerot”, Markus huikkasi Dudelle.

”Joo, ne on tullu jo monasti tarpeeseen. Ne kun käy talvella liukastumisten ja kesällä minihameiden arvioimiseen. Mut tää oli eka kerta tätä lajia.”

Jenni poistui parvekkeelta keittiöön, hakemaan helpotusta siiderinpuutteeseensa. Keittiössä räsypokkaporukka oli aloittanut toisen erän, nyt porukka puki vaatteita päälleen. Kieltämättä sekin oli ihan mielenkiintoisen näköistä menoa. Ja tuolla konstilla pääsee kätevästi suoraan kolmanteen erään.

Ja yleensä pelit ratkaistaan vasta kolmannessa erässä. Siinä voikin sitten jo heittää pitkää päätyyn. Kannattaa kuitenkin laukoa kutinsa varoen, jottei se mene yleisön sekaan. Siitä kun voi tulla sotkuista jälkeä. Ja Duden siivousinnon tuntien seuraukset voisivat olla pitkäaikaisia. Siivouksen kanssa saatetaan mennä niin sanotusti jatkoajalle.

Keittiön ovella peliä seurasi toinenkin nainen. Tämä tapaus oli vaalea, pukeutuneena pelkkään pyyhkeeseen. Pyyhe oli sen verran iso, että se peitti kaikki strategiset paikat, mutta toisen rinnan päällä oleva tatuoitu Tipi näkyi selvästi. Jenni pelkäsi, että hän jäi tuijottamaan tuota tatskaa liian pitkäksi aikaa. Tipunen kiskaisikin Jennin sivummalle, mutta ihan eri syystä:

”Eikö tuo Anatolie olekin aika namukas?”

”Hmm... no tota... enpä oo ajatellu asiaa”, Jenni joutui myöntämään.

Tipusen pukeutuminen kuitenkin aiheutti sen, että Jennillä ei ollut mitään pientä juttutuokiota vastaan:

”Mutta voitko sä hieman tarkentaa, et mikä Anassa on erikoisen namukasta?”

”Se, että se on ulkomaalainen. Syvällistä.”

”Niin sua kiinnostaa Ana vaan sen takia, et se on ulkomaalainen?”

”Joo.”

”Mielenkiintosta”, Jenni totesi.

”Eikö sulla sitten ole juttua ulkomaalaisiin miehiin?”

”Ei, kyllä mä enemmänkin katon ihmisen yleistä olemusta kuin passia.”

”Ai sä oot näitä ‘ihmisen kauneus tulee sisältä’ -tyyppejä?”, Tipunen kysyi.

”En mä niin sanonu. Mulla vaan on partnerille tietyt kriteerit, jotka kaikki pitää olla tietyn kriittisen tason yläpuolella. Yleinen fiksuus, käytöstavat, huumorintaju, ulkonäkö ja niin edelleen. Vasta sitten mä kiinnostun. Kansalaisuudella sen sijaan ei oo mulle väliä.”

Partner: göteborgilainen moottorisaha-/ruohonleikkurimerkki. Nykyään tuotemerkki on AB Electroluxin omistuksessa ja niin Partnerista tuli Husqvarna.

Tosin tässä yhteydessä sana tarkoittaa seksipartneria ja/tai seurustelukumppania.

Jenni joutui toteamaan, että Tipusessa aika moni noista hänen omista kriteereistään täyttyi. No, fiksuudesta ei ehkä voinut mennä sanomaan. Mutta aika monta kriteeriä joka tapauksessa oli kondiksessa. Ja Tipi oli oikeasti aika seksikäs. Kuten Jennin mielestä tatuoinnit yleensäkin.

”Mutta sä et siis pidä Anatolieta seksikkäänä?”, Tipunen sanoi.

”En mä sanonu niinkään. Mut mä oon enemmän naisten perään.”

”Ai sä oot bi? Nice. Olis kiva joskus tutustua paremmin, mut tänään mä taidan keskittyä Anatolieen.”

Jennin mieleen kihosi päällimmäisenä sanat ‘voihan paska’. Mutta olkoon. Meressä olisi tänään muitakin kaloja. Mieluummin valitsee sellaisen kalan, jolle Jenni olisi sen illan ykkösvaihtoehto. Jenni päätti kuitenkin jättää pelin sopivasti avoimeksi, jos vaikka törmäisi Tipuseen joskus vastaisuudessa:

”Joskus toiste sitten?”

”Mikä ettei”, Tipunen vastasi.

”Mut pidä toi ulkomaalaisjuttu. Ainakin jyväskyläläisten tyttöjen maine Suomen iloluonteisimpina naisina vahvistuu.”

Jenni palasi parvekkeelle, jossa pojat olivat vielä strippiesityksen lumoissa.

”Oisko siulla Dude tähän jotain syvällistä sanottavaa?”, Markus kysyi.

”Heitänpä näin: ‘pipari on jokapäiväinen hyödyke, kaikki miehet tietää sen. Ja osa naisista. Ja jotkut koirat’ (Radio Millennium).”

”Ei kun jotain omaa matskua, ei sitaatteja”, Markus täsmensi.

”Paskat...”

”Niin no, onhan toikin syvällistä... tavallaan”, Markus ehti henkäistä väliin.

”... maailmassa on niin paljon puistofilosofeja, ettei enää kannata sanoa mitään syvällistä”, Dude jatkoi välittämättä Markuksen heitosta, ”Heittää vaan sitaatteja sopiviin väleihin, niin pääsee paljon helpommalla.”

”Eikö tuo oo aika pinnallista? Tuossa vaan kierrätetään vanhaa eikä luoda mitään uutta”, Jenni kysyi.

”Onhan se. Mutta jos katot yhteiskuntaa, niin sitähän tää kaikki on. Samaa vanhaa paskaa uudessa paketissa. On turha luoda mitään uutta, kun vanhakin menee kaupaksi. Ei meistä uusia Sokrateksia tule kuitenkaan, joten viisas pääsee helpommalla”, Dude filosofoi.

”Oisko heittää esimerkkiä?”, Markus kiinnostui Duden teoriasta.

”No”, Dude otti paremman asennon ja alkoi luennoida, ”Esimerkiksi tuohon äskeiseen ‘sano jotain syvällistä’ -aiheeseen voisi heittää vaikka näin: ‘jos mies kloonaisi itsensä ja harrastaisi klooninsa kanssa seksiä, niin olisiko kyseessä sukurutsa, homostelu, masturbointi vai itserakkaus?’ (anonyymi jatkoaika.comin foorumikirjoittaja). Itseään hienommassa seurassa voi heittää jotain lässympää, kuten: ‘Counting all the assholes in the room, well I’m definitely not alone’ (Volbeat). Ja jos on jäämässä jossain asiassa tappiolle, niin voi aina heittää: ‘Screw you guys, I’m going home’ (Cartman). Eli kerää vaan tarpeeks laajan kokoelman sitaatteja, niin niillä pärjää aina. Katsos, jos sanot ‘hanki kunnon vitutus, koska vain sillon tunnet todellakin eläväsi’, et koskaan voi tietää, onko joku keksinyt tuon saman totuuden jo aiemmin. Ja uskokaa pois, aivan varmasti on. Sano sen sijaan: ‘No wittu’ (Äänimies Esko). Näin ei tarvihe pohtia, onko joku keksinyt saman ajatelman jo aiemmin.”

Mykistävää. Dude on joko nero tai äärimmäisen laiska. Tai molempia.

Luku 16. Lauantai 21.5.2011, klo 19, Jyväskylä, Vaajakoski.

Jennin rakko ilmoitti, että nyt voisi olla hyvä aika käydä vessassa. Sitä se siiderin lipittäminen teettää. Vessa löytyikin helposti, mutta oven lukko oli rikki. Lukko oli ilmeisesti hajonnut äskeisen musiikkiesityksen jälkimainingeissa. Lukitsemattomassa vessassa käynti on aina hieman riskialtista, mutta tällä kertaa ei ollut oikein vaihtoehtoja. Joten Jenni siirtyi sisälle vessaan ovesta välittämättä.

Pöntöllä istuessaan Jenni hyräili asunnosta jälleen kuuluvan musiikin tahtiin. Nyt musiikki tuli CD:ltä ja kaikki kokoelma-CD:t olivat pannassa, joten aikaisempi farssi ei ollut enää mahdollista. Levylautasella oli Leveragen levy ‘Blind Fire’, parhaillaan soi ‘Stormchild’. Hyräily on parhaimmillaan silloin, kun tuntee biisin jota hyräilee. Joten oli onni, että Jenni tunsi kyseisen levyn läpikotaisin.

Vessan ovi aukesi ja sisään astui ventovieras, kookas mies. Tai saattoi tämä sama mies käydä aiemmin parvekkeella. Kyseessä ei kuitenkaan ollut niin hyvä tuttu, että Jenni olisi halunnut päästää hänet samaan vessaan. Niinpä Jenni hätkähti pahemman kerran. Pitihän tämä arvata, että näin käy sen kerran kun vessaa ei saa lukkoon. Mieskin näytti yllättyneeltä:

”Ai sori, en tienny että vessa oli varattu.”

”Lukko ei toimi. Ota vuoronumero, täs ei mee kauan.”

Mies ei tehnyt elettäkään lähteäkseen. Hän vain katsoi Jenniä silmiin. Normaali mies olisi varmaan pyydellyt vielä uudelleen anteeksi ja poistunut punastellen tai hihitellen takavasemmalle. Jyväskylässä, ja varsinkaan Vaajakoskella, ei kuitenkaan ole kovin paljon normaaleita ihmisiä. Joten poikkeava käytös ei sinällään yllättänyt Jenniä, enemmänkin vain ärsytti.

Vaikka Jenni ei ole se maailman häveliäin ihminen, niin nyt hän tunsi itsensä aika häväistyksi. Ei pitäisi olla liikaa vaadittu, että edes vessassa saisi käydä omaan tahtiin ja rauhassa. Vessakäynti pitäisi kuitenkin olla jokaisen ikiomaa laatuaikaa. Jenni jatkoikin hieman ärtyneellä äänensävyllä:

”Ni jos ottasit sen vuoronumeron vessan ulkopuolella?”

”On sen verran kova hätä, ei pysty.”

Jenni ei osannut sanoa tuohon mitään. Miten moiseen kommenttiin oikein pitäisi suhtautua? Paitsi tietysti tönäisemällä ukko ulos vessasta. Siihen toimenpiteeseen Jenni ei kuitenkaan rohjennut lähteä koska farkut olivat alhaalla, nilkoissa asti.

Huutamalla saisi varmaan Markuksen paikalle, joka kyllä heittäisi miehen pihalle. Siinä tosin oli vaarana, että Markus ottaisi tuon äijän paikan ja jäisi samoille sijoille katselemaan. Ja pahimmillaan huutaminen houkuttelisi paikalle isommankin yleisön. Ehkä tämä oli kuitenkin se pienempi paha.

Mies siirtyi sisemmälle vessaan, jättäen oven raolleen ja ehdotti:

”Voisitko sä vähän levittää jalkojas, mä voisin kusaista siitä välistä.”

Jenni oli entistäkin enemmän sanaton. Jalat eivät kuitenkaan levinneet senttiäkään, vaan painautuivat entistäkin tiukemmin toisiaan vasten. Jenni alkoi tosissaan katua, että oli lähtenyt Vaajakoskelle. Siellä kun harvemmin tapahtuu mitään positiivista. Molemmat vessassa olijat tuijottivat toisiaan. Lopulta Jenni sai suunsa auki:

”Mä en todellakaan levitä jalkojani.”

”Okei.”

Mies ei edelleenkään häkeltynyt, vaan siirtyi lavuaarin eteen ja alkoi ilmeenkään värähtämättä tehdä tarpeitaan lavuaariin. Jenni katsoi miestä hiljaa, osaamatta liikahtaa. Eväkään ei värähtänyt, jos tuollaista ilmaisua halutaan käyttää. En tosin tiedä, missä naispuoleisilla ihmisillä mahtaisi olla evä. Joka tapauksessa Jenni oli kuin patsas, silmäripsiä myöten.

Lopulta Jenni käänsi päänsä katsoakseen, että näkikö joku ovenraosta tämän näytelmän. Ei onneksi nähnyt. Sitten Jenni siirsi hitaasti katseensa kattoon. Katse tuntui tulevan katonrajasta läpi, porautuen jonnekin korkealle yläilmoihin. Huulilta tuli jotain etäisesti rukoukseen viittaavaa ja sitten tiukin huulin lausuttu kuiskaus:

”Kertoja, nyt hommaat mut vittuun tästä tilanteesta. Heti.”

Itse asiassa tässä olisi vielä tämä luku kesken. Tämän piti olla viiden sivun mittainen ja...

”Heti.”

Käskystä.

Luku 17. Lauantai 21.5.2011, klo 19, Jyväskylä, Vaajakoski.

Aleksi oli selvinnyt saunasta takaisin kämpän puolelle ja oli saanut housutkin jalkaansa. Mies patsasteli ilman paitaa parvekkeella ja nautti alkuillan auringosta. Aurinko paistoikin varsin lempeästi. Aleksi olisi heittänyt auringonpaisteesta jonkin nasevan kommentin Markukselle, mutta tällä oli parhaillaan muuta tekemistä.

Markus puolestaan oli heittäytynyt kaulailemaan yhden pippaloissa olevan yh-mamman kanssa. Kaksikon korvaansupattelu vaikutti sen verran intiimiltä, ettei Aleksi alkanut heitä häiritsemään. Sen sijaan Aleksi yritti heittää jollekin random-jampalle small talkia:

”Hieno ilta. Ei pilven häivääkään.”

Random-jamppa katsoi Aleksia kuin idioottia. Ilmeisesti hän ei arvostanut moista huumeidenvastustajaa.

Markuksella sen sijaan ei ollut valittamista. Kyseinen miehen sylissä majaileva Yyhoo oli ilmestynyt kotibileisiin muutamaa hetkeä aiemmin. Tai itse asiassa Yyhoo oli alun perin tullut kerrostalojen sisäpihalle ulkoiluttamaan tytärtään, mutta Markus oli bongannut hänet parvekkeelta ja saanut lyhyen keskustelun jälkeen houkuteltua yläkertaan.

Penskansa Yyhoo oli jättänyt hiekkalaatikolle leikkimään. Parvekkeelta oli ihan hyvät asemat valvoa tytön touhuja. Ja millainen äiti veisi viisivuotiaan lapsensa kotibileisiin, joissa poltettiin pilveä, pelattiin räsypokkaa ja harrastettiin haureutta sekasaunassa? Aivan, huono äiti.

Markus ei tiennyt tämän Yyhoon huonoudesta äitinä, mutta muuten kyseessä vaikutti olevan sopivan huono nainen. Tämä kun päästi kakkospesälle jo vartti tutustumisen jälkeen. Muutenkin Markuksen mielestä yksinhuoltajissa on aina lupaus seikkailusta. He kun todistettavasti ovat ainakin joskus ymmärtäneet myös antaa.

Penska kuitenkin kyllästyi vääntämään hikisiä hiekkakakkuja, ja päätti lähteä keinumaan. Kyllä, juuri siihen keinuun jonka Jenni oli katsonut varsin turvattomaksi. Jennistä tulisi hyvä vakuutusetsivä. Keinu nimittäin kellahti kumolleen samalla hetkellä, kun Penska istahti siihen. Käsivarteen tuli pieni haava. Tai naarmu se enemmänkin oli. Alkoi maailmoja repivä itku:

”Aijaijaijaijaijai! ÄITI!”

Markuksen lupaus seikkailusta hävisi kämpästä samalla hetkellä ja ryntäsi takaisin ulos itkevän Penskan luo, kuten hyvän äidin kuuluukin. Kohta pihalta jo kuului se perinteinen äidillinen hyssyttely:

”Kulta, näytäs pipiä äidille… noo, ei se ole niin paha. Annas äiti puhaltaa pipiin.”

Tuokin kuulostaisi paljon paremmalta, kun äiti puhuisi noin isälle. Makuuhuoneessa. Tai ihan missä vain.

Yyhoo piteli Penskaa sylissään ja puhalteli pipiä, kun paikalle ilmestyi lakimies hienoine pukuineen ja mustine salkkuineen.

Kukaan ei havainnut, että mistä Lakimies osasi tulla paikalle niin sopivasti. Ilmeisesti hän oli vain tarkkaillut pihaa repiäkseen esille jotain, josta voisi nostaa kanteen. Sellaisia ne lakimiehet ovat, rahastavat toisten epäonnella. Tässä ei tietenkään ole mitään juridisesti väärää.

Lakimies alkoikin välittömästi houkutella Yyhoota:

”Päivää. Lakimiehenäsi neuvoisin tekemään rikosilmoituksen ja haastehakemuksen tästä hengenvaarallisesta keinusta.”

Tämä oli ihan luonnollista. Aina kun ihmiset tappelevat käräjillä, niin jutussa on kaksi varmaa voittajaa: kantajan ja vastaajan asianajajat. Ja tällä kertaa jutussa voisi jopa olla mahdollisuuksia voittaa, keinu kun oli selvästi epäkuntoinen.

Haluan kuitenkin täsmentää, että tämän kirjan Lakimies ei ole juutalainen. Monella nykyajan viihdekulttuurin kasvatilla kun saattaisi tulla tällainen ajatus mieleen. En kuitenkaan halua takertua stereotypioihin, ja kulkea siten valtavirran mukana. Niinpä tämä Lakimies on ev.lut. kirkon jäsen ja omaa puhtaimman hämäläisen geeniperimän.

Lisäksi vuonna 2005 Suomen suurimmaksi tituleerattu vitsisivusto suljettiin rikostutkinnan seurauksena. Tuolloin juutalaisvitsien epäiltiin olleen ‘kiihottamista kansanryhmää vastaan’. En halua kokea samaa, vaikka tämä ei humoristinen kirja olekaan.

”Ei kiitos”, Yyhoo vastasi nuivasti, ”Tule, kulta. Mennään kotiin, ni äiti laittaa Muumi-laastarin.”

Muumit: Tove Janssonin luoma joukko vähäpukeisia hahmoja, jotka asuvat Muumilaaksossa. Ei kannata kuitenkaan innostua liikaa; alastomuudesta huolimatta erotiikka puuttuu täysin.

”Lakimiehenäsi suosittelisin harkitsemaan vielä.”

”Harkittu on. Mieti sä sitä, et miten huonolta huonolta kasvattajalta mä näyttäsin oikeudessa kun selviäis, et jätin jälkikasvun vartioimatta.”

”Tuokin voidaan kääntää positiiviseksi energiaksi. Jossain vaiheessa lasten on joka tapauksessa opittava olemaan omillaan. Moderni kasvattaja tekee sen jo ennen teini-ikää.”

”Äiti, mennään jo!”, Penska osallistui keskusteluun.

”Joo ei”, Yyhoo vastasi ja nappasi Penskan syliinsä, poistuen paikalta.

Lakimies kääntyi seuraavaksi Markuksen ja Aleksin puoleen:

”Päivää, pojat. Mahdoitteko te nähdä jotain?”

Markus kuiskasi hiljaa Aleksille:

”Se hakee silminnäkijöitä, nehän on aina lakimiehille kultaakin arvokkaampia.”

”Paskat”, Aleksi kuiskasi takaisin, ”Lakimiehelle ei anneta edes sitä kuuluisaa pikkusormea. Onhan se sormeksi aika turha ja mitäänsanomaton, mut oon jo kiintynyt omiin pikkusormiini.”

Markus huikkasi jotain Random-jampalle, joka huusi Lakimiehelle:
”Nämä pojat on Suomen kuurosokeat ry:n puheenjohtaja ja sihteeri. Ei ne nähny mitään.”

”Entäs sinä sitten?”, Lakimies jatkoi.

”Mulla on hyvä terveysvakuutus: mä en näe enkä kuule koskaan mitään”, Random-jamppa huusi takaisin.

Jenni heilahti samalla hetkellä parvekkeelle kuin pyörremyrsky. Poskillaan oli pieni puna, jota harvemmin pääsee näkemään Jennin kasvoilla. Muuten ilme oli hyvin tuima. Niin tuima, että pojille ei tullut mieleenkään sanoa mitään nokkelaa. Joskus naisten edessä on vain parempi olla hiljaa ja kuunnella, mitä tuleman pitää. Tämä oli juuri sellainen hetki.

”Perkele”, kuului Jennin suusta hyvin painokkaasti.

Tässä vaiheessa Lakimieskin ymmärsi, hitaista hämäläisgeeneistään huolimatta, poistua nopeasti takavasemmalle. Lakimiehen suunta näytti olevan kohti Vaajakosken kansainväliset mitat täyttävää jalkapallostadionia. Ehkä hän arveli, että sieltä voisi löytää jotain oikeudellisesti käyttökelpoista. Tai ehkä hän lähti etsimään seuraavaa Peleä, jonka manageriksi voisi alkaa.

Sen sijaan poikamme keskittyivät Jenniin, jonka ilme tuntui munaskuissa asti. Tunne oli lähinnä sellainen, että munatkin surkastuivat tuon katseen alla.

”Mä meen nyt pihalle. Toivon, että te tuutte kohtuullisen nopeesti perässä. Muuten mä lähen yksin takasin kaupunkiin”, Jenni ilmoitti.

”Mikä on vialla?”, Aleksi kysyi.

”Ei mitään isoa, mitä pari shottia ei korjaa. Mut Vaajakoskelle mä en jää enää hetkekskään.”

Jenni vilahti tämän jälkeen eteiseen. Aleksi katsoi Markusta ja pudisti päätään:

”Naiset.”

”Joo. Taas tapahtu jotain, mitä mie en etes yritä ymmärtää”, Markus vastasi.

”Tähän ikään on jo onneks oppinu, että naisia ei kannata ees yrittää ymmärtää”, Aleksi tuumasi.

”Touché, veliseni.”

Tai eihän Markus tuota heittomerkkiä puhekielessä maininnut. Kertoja lisäsi sen itse jälkikäteen (toim.huom.).

Pojat olisivat vielä viihtyneet pippaloissa, mutta heillä ei ollut aikomusta jättää Jenniä yksikseen. Naisen jättäminen heitteille, ja vielä Vaajakoskella, ei kuulu herrasmiesten tyyliin. Niinpä Aleksi kiskaisi paidan päälleen ja Markus tumppasi tupakkansa.

Pojat löysivät Duden keittiöstä kiittääkseen sinänsä varsin hienoista kotibileistä. Dude oli parhaillaan keittiössä osallistumassa räsypokan kolmanteen erään. Kolmas erä alkoi olla loppupuolella, ja hyvin menneen pelin jälkeen on hyvä jatkaa iltaa saunan puolella.

”Myö lähetään takasin kaupunkiin. Mut kiitti tästä, palataan joskus asiaan?”, Markus sanoi.

”Jep”, Dude sanoi ja heilautti kättään, ”Ja muistakaa pojat: ‘jokaisen on suostuttava esivaltansa alaisuuteen. Eihän ole esivaltaa, joka ei olisi Jumalalta peräisin, häneltä ovat vallankäyttäjät saaneet valtuutensa. Joka vastustaa esivaltaa, nousee siis Jumalan säädöstä vastaan, ja ne, jotka näin tekevät, saavat rangaistuksensa’ (Room. 13:1-2). Näillä sanoilla hyvää työviikkoa teillekin.”

”Miten niin ‘kin’? Ethän sie käy töissä?”, Markus kysyi.

”Arvelin, että Suomessa aika moni muukin aloittaa teidän kanssa työviikon maanantaina. Joten sen takia lisäpääte -kin (Mitch Hedbergiä mukaillen).”

”Nerokasta”, Aleksi tuumasi.

Pojat siirtyivät eteiseen. Jenni oli jo hävinnyt ulkosalle. Anatolie oli sen sijaan eteisessä Tipusen kanssa, varsin intiimeissä tunnelmissa. Aina kun kielisuudelmiltaan ehtivät, nämä kaksi hempeilivät toistensa korviin sekalaisia lauseita. Tipunen englanniksi ja Anatolie moldovaksi.

Vodka todellakin yhdistää ihmisiä.

Pojat kaivoivat kenkien sekamelskasta omat kengät jalkaansa ja poistuivat Jennin perään. Anatolie huikkasi vielä sulkeutuvan oven välistä:

”La revedere. Luati autobusul numarul cinzeci si cinci.”

Pojilla ei ollut pienintäkään käsitystä, mitä tuo mahtoi tarkoittaa. Mutta eipä sillä ollut niin väliä.

Luku 18. Lauantai 21.5.2011, klo 19, Jyväskylä, Vaajakoski.

Jenni löytyi pihalta. Hän poltteli siellä tupakkaa pitkin imuin.

”Hei nyt ihan kaikessa ystävyyvessä, miks vitussa meitin piti lähteä kiitämään?”, Markus kysyi.

”Kerta säkin Markus sanot vaan aina et ’periaatekysymys’ ni mä vetoan tässä siihen samaan”, Jenni vastasi, posket edelleen punaisina.

”Mihis sit?”, Aleksi yritti hieroa sopua.

”No ei ainakaan Duden pilvibileisiin”, Markus tuhahti.

”Älä ny oo pentu, on sitä pilveä muuallakin”, Jenni totesi.

”Markusta vaan vituttaa, kun se äskeinen mamma meni sivun suun”, Aleksi täsmensi.

”Ai sulla oli joku mamma siellä? No sit sori, en tienny”, Jenni tuumasi, ”Rosetti olis tossa nurkan takana. Mä tarjoon tuopin.”

Markuksen ilme kirkastui hieman. Tämä ei ollut ihme: useimmat miehet kun pitävät naisen tarjoamasta kaljasta.

Ravintola Rosetista kolmikollamme ei ollut aiempia kokemuksia, Vaajakoskella kun baarivalintana oli aiemmin ollut liki poikkeuksetta Ale Pub. Se kuitenkin suljettiin edellisen vuoden lopulla, joten baari-ilmasto oli otollinen uusille kokemuksille.

Markus kuitenkin bongasi baarin kulmilta pimeän taksin. Auton katolla ei tietenkään ollut taksi-kylttiä, mutta yöelämässä vähänkään enemmän pyörinyt ihminen huomaa kyllä pimeän taksin jo kaukaa. Nopean keskinäisen neuvottelun jälkeen porukka päätti jättää oluet väliin ja napata suoraan halvan kyydin kaupunkiin, kohti Sohwia.

Autona oli tummansininen Volvo, mallina neliovinen 240. Auto oli säilynyt vierineet vuodet ja kilometrit kohtuullisen siistissä kunnossa. Lokasuojankaaria ja kynnyskoteloita oli tosin korjattu alustamassalla ja se toi hieman ruman vivahteen maalipintaan. Tummennetut takalasit, sikaruma itse tehty takaspoileri ja karvanopat antoivat vahvoja viitteitä siitä, että kyseessä oli ammattikoulutaustaisen ihmisen auto.

Autolla itsessään ei ole tässä pimeän taksin ammattikunnassa niinkään merkitystä, pimeää taksia voi ajaa millä tahansa. Pimeän taksikuskin kannalta on kuitenkin suositeltavaa valita joku hieman vanhempi ja halvempi auto. Jos joku kyytiläinen voi loppuillasta pahoin takapenkillä, niin siivous- tai pesulakorvauksen saaminen on yleensä hankalaa. Poliisistakaan ei ole juuri apua, kyseessä kun on laiton toiminta.

Pimeän taksin tunnistaa parhaiten kuskista. Niin tälläkin kertaa. Kuski oli nuori salskea mies, parikymppinen tai vähän alle. Musta pilottitakki, mustat farkut ja mustat lenkkarit. Kokonaisuuden kruunasi Karjala-lippis... ei, tuo menee jo liian stereotyyppiseksi. Noin stereotyyppinen hahmo ei ole uskottava. Sovitaan, että lippiksessä luki Woikoski. Joka tapauksessa juuri sellainen hahmo, joka ei normaalioloissa notku yksikseen baarin ulkopuolella. Kuski nojasi parhaillaan tupakka huulessa auton konepeltiin.

Kuski vietti aikaansa kuunnellen kaameaa amispoppia. Anna Abreuta tai jotain sellaista. Kuitenkin sitä radion soittolistapaskaa, joka on niin höttöä, ettei sitä oikein voi edes vihata. Samat sävelkulut, eli käytännössä samat biisit, toistuvat vuodesta toiseen. Vain esittäjien ja biisien nimet vaihtuvat, sanoituksetkin menevät yleensä niitä samoja tuttuja polkuja. Rakkaus on hiipunut, tai toinen on lähtenyt. Tai toinen on pettänyt ja sitä sitten voivotellaan. Voi nyyh.

Volvosta parhaillaan kuuluneen kappaleen kolmikkomme oli kuullut jo kymmeniä kertoja elämänsä aikana, tosin aina eri esittäjän voimin. Onneksi autosta ei sentään kuulunut Antti Tuiskun tuotantoa. Siinä tapauksessa kolmikkomme olisi joutunut jättämään kyydin väliin ja palaamaan alkuperäiseen suunnitelmaansa.

Pimeän taksin a.k.a. laittoman taksin ajaminen on Jyväskylässä ihan kohtuullinen bisnes. Asiakaskunta on laaja ja kiinnijäämisen riski pieni. Poliisia touhu ei juuri kiinnosta ja taksimiehetkin jättävät useimmiten rauhaan, kunhan ei heittäydy liian ahneeksi. Varsinkin opiskelijoille tässä on ihan kohtuullinen vaihtoehto kerätä opintorahoja, jos vain jaksaa valvoa viikonloppuisin. Vastineeksi ei tarvitse istua kaupan kassalla kuuntelemassa mummojen valitusta.

Pimeitä takseja löytää keskustassa useimpien katujen varsilta, periferiassa kuten Vaajakoskella yleensä anniskeluravintoloiden läheisyydestä. Joskus näkee myös parivaljakoita taksihommissa. Tällöin roolitus menee niin, että toinen toimii kuskina ja toinen turvamiehenä. Käytännön tasolla turvamies yleensä juo etupenkillä olutta. Tällöin turvamies ei enää loppuillasta ole rauhoittava tekijä, pikemminkin päinvastoin.

Asiakkaille pimeissä takseissa on aina olemassa pieni riski. Tämä tarkoittaa lähinnä sitä, että pimeiden taksien kuskit eivät ole kuljetusalan ammattilaisia, joten kolaroinnin vaara on suurempi kuin aidon taksin kyydissä. Suurin mahdollinen riski on kuitenkin kuski, joka kokee olevansa oman elämänsä Rosberg. Tällä kertaa osui kohdalle juuri sellainen tapaus.

Aleksi toimi puhemiehenä:

”Paljon maksais kyyti keskustaan?”

”Parikymppiä”, kuului kuivakkaasti Kuskin suusta.

Jo tuon yhden lauseen perusteella voi sanoa, että Kuskissa olisi ainesta hyväksi Kimi Räikkönen -imitaattoriksi.

”Kyl sä meidät heität kympilläkin”, Aleksi tuumasi.

Olisihan kolmikollamme ollut varaa maksaa pyydetty summa, mutta tinkaaminen on aina välillä ihan kivaa. Ja amispoikia on aina yhtä kiva vedättää.

Ja toisaalta, pimeiden taksien yksi suurimmista eduista on se, että hinnat ovat yleensä neuvoteltavissa. Oikeissa takseissa on aina se samantapainen kuivakka mittari, joka pyörii tasaiseen tahtiin. Eikä se lähde koskaan edes nollasta liikkeelle. Ei voi kysyä, että kauanko menee nollasta sataan.

”No okei, hypätkää kyytiin”, Kuski tuumasi hetken mietittyään.

Markus löi tietämättään bensaa liekkeihin lisäämällä:

”Ja sitten Sohwiin. Ja nopeesti.”

Markus tarkoitti sen vain heitoksi, joka ei tarkoittanut sen enempää. Kuski otti sen kuitenkin henkilökohtaisena haasteena. Joten kun kaikki olivat istuneet kyytiin, Kuski otti kaiken irti vanhasta B200K-moottorista. Kolmikkomme lähti paikalta varsin vauhdikkaasti. Joku voisi jopa sanoa, että he suorastaan poistuivat paikalta.

Jenniä ja Aleksia hieman hirvitti, kun Vaajakosken moottoritiellä vauhti oli ajoittain yli 190 km/h, keskinopeudenkin ollessa yli 140 km/h. Kuski olisi mennyt vieläkin lujempaa, mutta auto ei pysynyt enää suorituskyvyllisesti perässä. Kuski oli monesti haaveillut, että saisi autoonsa vitosvaihteen, mutta se tarkoittaisi vaihdelaatikkojumppaa. Ja tosimiehet eivät jumppaa.

Markusta ei sen sijaan jännittänyt. Äskeinen Duden tarjoama sätkä vaikutti vielä sen verran, että kova vauhti enemmänkin vain nauratti. Markuksella oli myös pienoinen kusihätä, joten nopea siirtyminen Sohwin tiloihin oli enemmän kuin paikoillaan. Aleksilla ei sen sijaan ollut onneksi kusihätä, muuten etumus olisi ollut jo märkä.

Päätin aiemmin, että tämä kirja ei perustuisi pelkkään pissakakkahuumoriin. Silti näitä tuli jo pari liikaakin. Joten kaikenlaiset kusiviittaukset loppuvat tähän.

Siirtymä Vaajakosken moottoritieltä Rantaväylälle meni enemmän tuurilla kuin taidolla. Teiden välissä oleva väliramppi on kapea ja kaartuu kiristyen vasemmalle. Auton rälläkkämadallettu alusta ei ollut parhaimmillaan näissä nopeuksissa ja kankaille asti kuluneet renkaat eivät antaneet parasta mahdollista pitoa.

”Sulla taitaa olla pientä yliohjautuvuutta”, Markus huikkasi viereensä.

”Rattimies paikkaa pienet alustageometriset haittatekijät hanskalla”, Kuski vastasi.

”Ei ne autotehtaiden suunnitteluinsinöörit ole ihan turhia jamppoja”, Markus totesi, ”Ne saa aika vitusti rahaa siitä, et ne poistaa noi alustageometrian ongelmat jo siellä tehtaalla.”

”Älähän aliarvioi suomalaista ammattikoulua”, Kuski vastasi.

Markus arveli, että oli turhaa opastaa Kuskia sen enempää. Tämä mies osasi kyllä asiansa.

Onneksi nyky-Suomessa tehdään leveät ja loivat luiskat teiden varsille. Tälläkin kertaa niistä oli hyötyä, kun Volvo lipsahti rampilta heinikon puolelle. Auton amistuunattu alusta ei tosin ollut nurmiolosuhteisiin suunniteltu, joten auto pompotteli aika rehvakkaasti turpeiden päällä.

Rantaväylälle kuitenkin päästiin. Tuurilla ne ruotsalaiset Volvo-merkkisetkin laivat näemmä seilaa. Jenni olisi huutanut Kuskille että pysäyttää auton, mutta suusta ei suostunut tulemaan minkäänlaista ääntä. Olo oli hieman kuin olisi katsonut koko touhua auton ulkopuolelta. Lutakon liikennevaloissa Kuski hiljensi hieman vauhtia, peläten risteyksessä olevaa peltipoliisia.

Rantaväylän / Satamakadun liikennevalvontakamera: tunnetaan kansan parissa paremmin nimellä peltipoliisi. Vuonna 2010 oli omassa roolissaan Suomen tehokkain, aiheuttaen kansalaisille lähes 6600 sakkoa ja huomautusta.

Kaikkinensa vuoden ‘10 tulos on osoitus siitä, että Jyväskylässä halutaan maksaa yhteiskunnalle vielä pientä ylimääräistä normaalien verojen lisäksi. Ihan vain siitä riemusta, että saadaan asua täällä. Samainen uutinen on osoitus myös siitä, että Jyväskylässä ollaan muuta maata vikkelämpiä.

Kaikki eivät kuitenkaan arvosta ko. kameraa. 2011 helmikuussa nimittäin paljastui laaja paikallinen salaliitto, joka tähtäsi kyseisen peltipoliisin räjäyttämiseen. Poliisi kuitenkin pääsi teletietojen perusteella salaliiton jäljille ja ehti pidättää epäillyt, ennen kuin mitään konkreettista pääsi tapahtumaan.

Moinen terroriteko keskellä kaupunkia olisi saattanut vakavasti haitata Jyväskylän terrorismivapaata imagoa. Onneksi mitään vakavaa ei tapahtunut.

Reitti kulkeutui peltipoliisin jälkeen ramppia ylös Vaasankadun ja Hannikaisenkadun risteykseen. Liikennevalot näyttivät punaista. Markus havaitsi kyseisen väriongelman:

”Valot olis punasella.”

”Ei tässä nyt jouva kuppaamaan”, Kuski huudahti takaisin.

”Hyvä perustelu”, Markus totesi lakoonisesti, ”Oli kiva tuntea.”

Matkakeskukseen päin näkyvyys on risteyksessä aika hyvä ja Kuski pystyikin sanomaan kohtuullisen hyvällä todennäköisyydellä, ettei sieltä kukaan ollut ajamassa alle. Toiseen suuntaan sen sijaan ei näe korkean vallin johdosta yhtään, mutta näemmä sielläkään ei ollut ruuhkaa. Ja ei sieltä eilenkään tullut ketään.

Poikkikadulla oli tiessä pieni ura, josta Volvo otti pompun ja hypähti hetkeksi ilmaan. Ei paljoa, vain sentin tai pari. Siitä huolimatta ilmalennon tunsi auton sisällä selvästi. Tässä vaiheessa Jennikin sai suunsa vihdoin auki:

”KUMBAJALELE!”

Kyseinen lausahdus ei taida sisältää mitään syvällistä sanomaa. Tärkeämpää olikin, että kyseinen kiljahdus tuli suurella tunteella. Oletko nimittäin sattumoisin joskus kuullut, kun nainen kirkaisee oikein antaumuksella? Se on nimittäin hienon kuuloista.

Jennin huuto ei kuitenkaan kuulunut auton ulkopuolelle, joten yleisö sille kirkaisulle jäi hieman vajavaiseksi. Auton sisällä sen sijaan olivat tärykalvot koetuksella.

”Mikä se oli?”, Kuski kysäisi.

”Meitin Jenni vaan. Tunnetaan myös viikon luontoäänenä”, Markus vastasi.

Vaasankatu suuntautuu heti risteyksen jälkeen jyrkästi ylöspäin ja auton alusta niiasi siinä kohtaa jonkin verran. Taka-akselin alapuolelle rakennettu pakoputki, etenkin takavaimennin, pääsi koskettamaan kohtuullisella voimalla maata. Metallin ja asfaltin kosketuksesta syntyvä ääni kuului lähitaloissa paljon paremmin kuin Jennin huuto. Ympärillä olevat kerrostalot heijastivat äänen hyvin, aikaansaaden hienon iltaisen pamahduksen.
Luku 19. Lauantai 21.5.2011, klo 19, Jyväskylä, yläkaupunki, Vaasankatu.

Vaasankadun kerrostaloasunnossaan Pappa heräsi kadulta kuuluvaan lujaan pamaukseen. Unensekaisessa tilassa hän luuli hetken ajan olevansa Syvärillä armon wuonna ’44, jossa toveri venäläiset olivat juuri aloittelemassa suurhyökkäystään. Kyseinen mielikuva oli sikäli mielenkiintoinen, että Pappa ei koskaan päässyt palvelemaan Syvärillä.

Hiljaisuus palasi kuitenkin nopeasti. Ja Pappakin tajusi, että ääni ei ollut tykistökeskitys. Ja Syvärin sijaan tässä oltiin Vaasankadulla. Ja ääni oli tullut tykkien sijaan ohiajaneesta autosta. Vaikka on pakko mainita, että aikamoinen tykki tuommoinen Volvokin on. Ainakin oikeissa käsissä.

Pappa nousi vaivalloisesti sängystään ylös ja huokaisi kuuluvasti. Saatanan nuoriso, kun häiritsevät kunnon kansalaisia. Mummo nukkui sikeästi vieressä. Pappa nappasi tekohampaansa yöpöydällä olevasta juomalasista ja maiskautti ne kuuluvasti suuhunsa. Sen jälkeen hän köntysti työhuoneeseensa ja istahti työhuoneensa mahonkipöydän ääreen.

1719-luvulta kotoisin oleva mahonkinen työpöytä oli kieltämättä hienon näköinen ilmestys. Yhdestä lokerosta löytyi kirjepaperia, heti siitä Kokoomuksen jäsenkirjan vierestä. Oli jälleen aika kirjoittaa elämäntotuuksia Keskisuomalaisen yleisönosastoon.

Tekstiä tulikin kuin itsestään. Varsin pitkän ja rönsyilevän kirjoituksen kantava idea oli, että nuorison pillurallin ajaminen kaupungissa olisi vihdoinkin saatava kuriin. Tosin Pappa ei tietenkään käyttänyt noin alatyylistä ilmaisua kuin ’pilluralli’. Moiseen alatyyliseen ilmaisuun hän ei alentuisi. Hän käytti kiertoilmaisuna termiä ’rallin ajo’.

Muita kirjoituksesta läpikuultavia ajatelmia olivat ‘miksei nuoriso käyttäydy enää niin kuin ennen’ sekä ‘maailma oli ennen paljon parempi paikka’. Aikoinaan pahinta mitä pojankoltiaiset saattoivat tehdä, oli omenoiden varastaminen naapurin puolelta. Pappa ei toki ollut koskaan sortunut siihenkään, hänellä oli jo silloin ollut varaa ostaa omenansa.

Mielenkiintoista tässä Papan mielipiteessä oli, että hän oli ollut ennen eläkkeelle siirtymistään töissä kaupungin virkamiehenä. Sitä kautta hän torppasi poikkeuksetta kaikki ne hakemukset, joissa haettiin lupaa moottorirata-alueen rakentamiseksi Jyvässeudulle. Niissä hakemuksissa oli tosin ollut poikkeuksetta perusteluina nuorison vapaa-ajanviettomahdollisuuksien parantaminen, mutta eihän nyt moottorirataa Jyvässeudulle. Herrasiunaa sentään.

Samainen Pappa oli myös hyvin harmissaan, että Lutakossa oli edelleen Tanssisalin tapainen ränsistynyt tönö rumentamassa muuten niin hienoa kaupunginosaa. Se kun näkyi vielä varsin selvästi Rantaväylälle ja varmuudella aiheutti ohikulkijoille vääriä mielikuvia tästä hienosta kaupungista. Kaupungin imagon pitäisi olla tärkeämpi kuin muutaman nuorisobändin treenimahdollisuus. Nuorisomusiikkikin kun on ihan paskaa nykyään. Toista se oli ennen.

Neutraalisti ajateltuna ehkä hieman epäjohdonmukaista ajattelua. Omasta mielestään jokainen on tietysti täysin looginen omissa päättelyissään. Niin Pappakin. Jokainen luo oman todellisuutensa ja sitä oikeutta on tietysti kunnioitettava.

Papalla se todellisuus vain sattuu olemaan hyvin vääristynyt. Normaalia päivävuoron meininkiä.

Pappa sai kirjeensä valmiiksi ja laittoi kirjekuoren eteisen pöydälle, jotta muistaisi postittaa sen aamulla. Hän kävi jääkaapilla juomassa lasillisen kivennäisvettä ja palasi sitten itseensä tyytyväisenä makuuhuoneeseen. Asettuessaan sänkyyn hän herätti vahingossa vaimonsa.

”Mitä nyt?”, Mummo kysyi huolestuneena, ”Haittaako unettomuus taas? Ota tabletti.”

Nykyajan lääketiede: oli vaiva mikä tahansa, niin ratkaisumalli on aina sama. Ota tabletti.

”Ei tämä ole sitä. Perkeleen yövuoro taas. Niillä ei ole mitään tajua kellonajoista.”

”Lasten tekeminen pitäisi saada luvanvaraiseksi.”

Pappa oli ylpeä Mummon kommentista. Hän päätti käyttää sitä seuraavassa kannanotossaan. Pari toivotti toisilleen hyvät yöt ja yritti saada jälleen unen päästä kiinni.
Luku 20. Lauantai 21.5.2011, klo 19, Jyväskylä, yläkaupunki, Sohwi.

Volvo selvitti tiensä turvallisesti Sohwin luokse. Kuski pysäköi autonsa kadun varteen vastapäätä ko. anniskeluravintolaa. Vieressä olisi ollut tarjolla myös ravintola Ylä-Ruth, joka on sekin varsin hyvä vaihtoehto käydä ottamassa parit oluet. Meidän kolmikkomme suosii kuitenkin Sohwia. Ihan vain sen takia, että Sara on siellä töissä.

Sara: 30-vuotias, pitkät vaaleanruskeat hiukset jotka ovat yleensä poninhännällä. Ammatiltaan restonomi, haaveilee omasta baarista.

Sara oli tullut kolmikolle tutuksi pari vuotta sitten, Markuksen kanssa vietetyn yhden illan jutun kautta. Kuinkas muutenkaan. Sara on samanlainen ikisinkku kuin Markuskin, joten ennemmin tai myöhemmin näiden kahden päätyminen samojen vällyjen väliin oli ollut selviö.

Itse asiassa Sara oli ylipäänsä lähtenyt Markuksen matkaan vain siitä syystä, että Markuksen maine oli ehtinyt kiiriä miehen edellä. Eikä Saran tarvinnut pettyä. Markuksella kun on useampikin kikka repertuaarissaan, joilla pitää nainen tyytyväisenä yhden illan ajan. Ehkä kahdenkin.

Vaikka nuo kaksi sopivat kohtuullisen hyvin toisilleen, niin oli ollut koko ajan tiedossa että kyseessä oli yksi ainoa kerta. Ja kun molemmilla oli tiedossa, ettei tunteita kannata sotkea mukaan, niin seksin jälkeenkin välit säilyivät hyvinä. Niinpä Sara oli päässyt tutustumaan myös Aleksiin ja Jenniin.

Jenni oli löytänyt Sarasta itselleen ystävän, jonka kanssa pystyi puhumaan kaikesta. Sara oli nimittäin hyvä kuuntelija. Kieltämättä se onkin baarimikolle varsin hyödyllinen ominaisuus. Pojille sen sijaan Sara on vain mukavaa baari-iltaseuraa, ei sen kummempaa.

”Kiitos kyyvistä”, Markus ähkäisi ja häipyi nopeasti Sohwin vessaan.

Jennikin yritti nousta autosta, mutta kesti hetken ennen kuin jalat kantoivat tarpeeksi. Lopulta hän kuitenkin pystyi vääntäytymään ylös auton takapenkiltä. Samalla päässä takoi ajatus, että amispoikien kyytiin hän ei lähtisi enää ikinä. Ei sillä, että Jenni olisi kovin usein vieraillutkaan kyseisten poikien takapenkeillä. Lukiotytöt kun eivät vieraile amisautojen takapenkeillä läheskään niin usein kuin amistytöt.

”Kumbajalele”, Kuski sanoi Jennille kohteliaasti. Ilmeisesti hän oletti, että Jenni ei ollut suomenkielinen.

Jenni ei osannut vastata mitään. Hän ei oikein tiennyt, että miten suhtautua Kuskin edesottamuksiin. Pitäisikö kiittää, että oli ylipäätään vielä hengissä vai pitäisikö soittaa poliisit miehen perään.

Toisaalta Kuski oli tuonut heidät perille halvalla ja nopeasti, joka on tietysti taksille ihan normaalia. Toiselta puolelta ajateltuna Kuski oli puolestaan vaarantanut kyytiläisensä ja kaikki muutkin tiellä matkaajat järjettömällä kaahauksellaan. Joka sekin on tietysti taksille ihan normaalia.

Tämä pohdinta jäi kuitenkin hetkessä Jennillä taka-alalle. Sillä ottaessaan tukea auton katosta Jenni katsahti kadun yli Sohwin puolelle ja rakastui.

Ihan tuosta vain. Ensisilmäyksellä.

Ensimmäinen oire rakastumisesta oli, että kaikki muu unohtui silmänräpäyksessä. Toinen oire oli, että jalat tuntuivat entistäkin vetelämmiltä.

Rakastuminen ensisilmäyksellä: luulitko, että moinen on pelkkä myytti, jota Hollywood viljelee? Älä välitä, niin luulin minäkin. Ja niin luuli Jennikin.

Sinällään tuollainen rakastuminen on todella riskialtista, koska toinen osapuoli saattaa myöhemmin paljastua täydelliseksi kusipääksi. Mutta tunteitaan on usein vaikea hallita. Ainakin se vaatii vuosien harjoittelun.

Asiaan saisi apua myös tunnevammaisuudesta, jonka positiivisista vaikutuksista puhutaan aivan liian harvoin. Ainakin sydänsurujen kannalta on lottovoitto syntyä tunnevammaisena.

Jennin katse oli nimittäin sattunut osumaan kadun toisella puolella olevaan pieneen joukkiolliseen naisia. Heidän seurassaan oli myös pari miestä, mutta se ei ollut tässä oleellista. Sen sijaan Jennin huomio kiinnittyi Sohwin viereisellä parkkipaikalla pahoinvoivaan tyttöön ja etenkin siihen urhoolliseen kaveriin, joka piteli pahoinvoivan hiuksia.

Tuo urhoollinen nuori nainen oli vaalea, sporttisen hoikka kaunistus. Olemus muistutti kovasti kansallisromanttista naapurin tyttöä. Asuvalintana oli väljähkö tummanpunainen villapaita, hieman liian lyhyet shortsit ja tyttömäinen pikkupikku käsilaukku. Tosin kaikki käsilaukuthan ovat perimmäiseltä olemukseltaan tyttömäisiä. Naapurin tytön osittain paljaat, tasaisesti ruskettuneet reidet toivat puolestaan mielenkiintoisen kontrastin muuten niin puhtoiseen Elovena-tytön imagoon.

Jennistä tuntui kuin muu maailma vain haihtui ja tummentui taustalle. Naapurin tyttö loisti valoaan kaiken keskellä. Tuntui kuin spottivalo olisi suunnattu suoraan Naapurin tytön kasvoihin. Saattoi se tosin olla katuvalokin, joka teki tuon vaikutelman. Välillä joku seurueen muista jäsenistä meni Naapurin tytön eteen, jolloin Jennin teki mieli huutaa ’pois tieltä’.

Tovin aikaa Jenni leijui jossain pilvien yläpuolella. Ja tähän oloon ei tarvittu mitään huumaavia aineita. ‘Elämä on parasta huumetta’ -slogan ei missään nimessä pidä paikkaansa, mutta parhaimmillaan elämä pystyy imitoimaan varsin hyvin elämää parempien huumeiden tuomaa euforista olotilaa. Osa ihmisistä saa jopa elämästään niin paljon mielihyvää, etteivät he tarvitse huumeita ollenkaan.

He ovat onnekkaita. Juuri niitä vittumaisen onnekkaita, joista voi lukea lehdistä.

Sitten Naapurin tyttö nousi muiden mukana tilataksiin ja häipyi paikalta. Jennin hetkellisen huuman tilalle tuli paniikki. Ei! Tähänkö loppui vuosisadan kaunein rakkaustarina, ennen kuin se ehti edes alkaa? Jenni painoi mieleensä taksin numeron ja harkitsi hetken, että soittaisi taksikeskuksen kautta kuskille ja pyytäisi tämän takaisin. Ei sentään. Tyhmä idea.

Aleksi huomasi Jennin olevan muissa maailmoissa ja oletti sen johtuvan äskeisestä kyydistä. Suomalaiset ovat toki rallikuskikansaa, mutta karttureista onkin sitten jo puutetta. Ainakaan Jennistä ei näemmä moiseen touhuun olisi.

”Jenni, ootko sä kunnossa?”, Aleksi kysäisi ja palautti Jennin tähän maailmaan.

”Mmm... tä?”, Jenni vastasi ja kääntyi katsomaan Aleksia.

Jennin silmät olivat hieman poissaolevan oloiset. Mielikuva Naapurin tytöstä oli vielä niin vahva.

”Ei hitto, sä oot ihan shokissa. Tulehan, mennääs ottaa yks naukku, kyllä se siitä.”

Aleksi maksoi kyydin Kuskille. Volvo lähti renkaat kirskuen kohti seuraavia asiakkaita. Kuski oli näemmä valinnut renkaikseen Gislavedin kovettuneet kitkarenkaat. Monellahan on nastattomat nastarenkaat, mutta näistä Gislavedeistä voisi käyttää nimitystä ’kitkattomat kitkarenkaat’. Kirskunta niissä sen sijaan oli kohdallaan. Aleksi ei kuitenkaan jäänyt kuuntelemaan kirskuntaa sen enempää, vaan keskittyi taluttamaan Jennin sisälle Sohwiin. 

”No moro. Vanha kolmikko taas liikkeellä?”, Sara huikkasi heti tiskin takaa.

”Jep. Sulkekaa äidit ja tyttäret lukkojen taakse, me ollaan taas vauhdissa. Annahan kolme jeegeriä”, oli Aleksin vastaus.

Vaikka sisällä oli hieman tungosta, niin Saralta löytyi heti hetki aikaa kavereille. Ja onhan työ vain jotain, mitä pitää tehdä korvauksena saadusta palkasta. Kavereita sen sijaan ei korvaa mikään. Tällä kertaa Sohwissa aiheutti tungosta meille jo tuttu Yläkaupungin Yö, joka levittäytyi Sohwiinkin. Areenalla lopetteli juuri Gabron omaa keikkaansa. Vaikka kyseessä on ihan mielenkiintoinen ilmestys bändirintamalla, niin Sara baaritiskeineen vei tällä kertaa Jennin ja Aleksin täyden huomion.

Läheisestä pöydästä kääntyi muutama pää katsomaan tulijoita, mutta he palasivat äkkiä keskustelemaan oman seurueensa kanssa. Moinen vilkaisu on ihmisillä tyyppivikana. Nämäkään vilkaisijat eivät odottaneet tai edes olettaneet kenenkään tutun tulevan ovesta sisään, mutta silti oli pakko vilkaista.

Aleksi ja Jenni eivät sen sijaan kiinnittäneet vilkaisijoihin mitään huomiota, vaan istahtivat tiskin luo baarijakkaroille.

”Mitäs sulle muuta?”, Aleksi kysyi Saralta.

”Eipä kai tässä. Samaa vanhaa paskaa samassa paketissa.”

Aika harvoin ihmisille mitään kovin erikoista tapahtuu. Sikäli ’mitä kuuluu’ on yleensä aika laimeanturha kysymys. Ja jos jotain onkin päässyt tapahtumaan, niin se harvoin on mitään positiivista.

”Mites miesrintamalla?”, Aleksi jatkoi.

”Nääh.”

”Sinällään aika tyhjentävä vastaus”, Jenni totesi.

Markus palasi hetkeä myöhemmin vessasta. Kasvoillaan oli syvän huojentunut ilme:

”Taas se tuli todistettua. Oikeen tarpeeseen tuleva kusitauko tuottaa enemmän nautintoa kun huono pano.”

Vielä yksi kusijuttu. Kerta kiellon päälle. Johan tässä menikin monta sivua.

Sohwi: perusviihtyisä ruokaravintola, varsin tyylikkäällä terassilla varustettuna. Jyväskylän toiseksi vanhin terassi, kaikki muistavat aina sanoa. Ihan kuin sillä olisi mitään merkitystä kenellekään. Joka tapauksessa, jos aiot käydä iltakaljalla keskustan tuntumassa, niin Sohwi on siihen ihan hyvä vaihtoehto. Ruokakin on varsin hyvää.

Varsinkin Jenni tapaa käydä täällä syömässä melkein viikoittain, sijoittaen käynnit siten että Sara on samaan aikaan työvuorossa. Tällä kertaa tosin Jennin mielessä ei ollut ruoka, vaan juoma. Eikä Sara, vaan Naapurin tyttö.

Jennillä alkoi hiljalleen ajatus luistaa normaaliin tapaan. Jotenkin pitäisi Naapurin tytön henkilöllisyys saada selville. Pelkkään kohtaloon ei voisi luottaa tässä asiassa. Nyt oli liian paljon pelissä. Tosin touhu tuntui aika toivottomalta. Vaikka Jyväskylä onkin pieni paikkakunta, niin yhden tietyn naisen löytäminen täältä tuntui miltei mahdottomalta. Mission: almost impossible.

”Mihin meinaatte suunnata tänään?”, Sara kysyi kaataessaan Jägermeisteria jäisiin shottilaseihin.

Kerrankin baarissa oli oikeaoppista -18 meininkiä.

Jägermeister: sisältää alkoholia, joten on ns. ihana tuote. Suositellaan nautittavaksi lämpötilassa -18 C. Tosin tarina ei kerro pitäisikö juoman vai juojan olla tuon lämpöinen.

Jägerin sinänsä hieno hirvilogo tulee pyhimys Hubertuksen mukaan, joka kerran metsästysreissullaan tapasi hirven. Tämä ei vielä ole mitenkään erikoista, mutta hirvellä oli kaulansa ympärillä sädekehä sekä risti sarviensa välissä. Kaikki eivät usko tuota tarinaa todeksi, mutta itse uskon Hubertuksen kokeneen tilanteen juuri noin. Tosin olen sitä mieltä, että Hubertuksella oli tuolloin astetta kovempi krapula päällä.

Hubertus: Liegen piispa. Pyhimys, tarkemmin sanoen metsästäjien suojelupyhimys. Uskovainen, mutta muuten ihan ok tyyppi.

”Lutakkoon”, Aleksi vastasi, ”Monelta sä pääset töistä? Lähe mukaan, ovelta varmaan saa vielä lippuja.”

”Kymmeneltä. Mut en mä jaksa tänään, nyt on viikkoannos deekujen suhteen täynnä. Mä painun pehkuihin, kun täältä pääsen”, Sara sanoi, ”Sinne näyttäis jo muutenkin olevan tänään ruuhkaa. Toi äskönenkin tyttöporukka oli suuntaamassa sinne.”

Jennikin havahtui. Äskeinen porukka? Eli Naapurin tyttö olisi Lutakossa tänään? Tämähän oli hyvä uutinen. Salapoliisin työ on näemmä aika helppoa. Jos Jennillä olisi karvoja käsissään, niin hän olisi hieronut tuolla hetkellä karvaisia käsiään yhteen.

”Tota... mikä se äskeinen porukka oli?”, Jenni kysyi Saralta.

”Ainakin osa oli jonkun pesisjoukkueen jäseniä. En tuntenu ihan kaikkia. Mitenni?”

”Ei sen kummempaa syytä.”

Aleksi maksoi paukut ja huikkasi Saralle:

”Nättejä pesistyttöjä yks pikkubussillinen. Ei ihme, että Jenni kyselee perään.”

Sara kääntyi Jenniin päin ja iski silmää:

”Niin sitä pitää.”

Luku 21. Lauantai 21.5.2011, klo 20, Jyväskylä, keskusta.

Kolmikko otti Sohwissa vielä pari kierrosta, juomavalintoina vaalea Leffe ja Erdinger. Tässä vaiheessa iltaa voi vielä hieman panostaa juomien laatuun, kun makuaisti on vielä tallella. Loppuillasta onkin sitten se ja sama, onko lasissa Leffeä vai Karjalaa. Molemmat kun maistuvat siinä vaiheessa ihan samalta.

”Kippis ja kulaus”, Markus tuumasi ja nautti Leffeä tasaisin lunkutuksin.

Saran juttusille tuli astetta kovemmassa hutikassa oleva mies, joka yritti tilata absinttishottia. Sara ei kuitenkaan ollut myöntyväinen asian suhteen:

”Ei enää absinttia sulle. Huomenna anniskellaan sit lisää.”

”M… M-mutta minä olen erittäin hyvin janoinen tässhä.”

”Ymmärrän, mut Suomen alkoholipolitiikka sanelee tällä kertaa tän asian.”

Mies ei kuitenkaan poistunut, vaan jäi inttämään asiasta. Itse asiassa baarimikon kanssa inttäminen on täysin turhaa, koska näissä väittelyssä kukaan inttäjä ei ole koskaan saanut haluaamaansa. Mutta sehän ei estä yrittämästä. Saralla ei kuitenkaan ollut motivaatiota jatkaa keskustelua:

”Nyt turpa kiinni. Meet pöytääs ja juot ton olues loppuun, joka jäi puoliksi juomatta.”

Mies ei selvästikään ollut samaa mieltä asiasta, mutta pelote jo maksetun oluen menettämisestä tuntui tepsivän. Mies poistui jupisten pöytänsä ääreen.

”Suomalaiset on kyllä helppoja siinä mielessä, että ne tottelee kun niille huutaa”, Markus totesi, ”Tai edes korottaa ääntään. Mut toi oli kyllä aika ilkeesti sanottu.”

”No joo, toi oli ilkeetä jopa multa. Mut kuukautiset saa mut aina ilkeäks.”

Markus ei olisi välttämättä halunnut kuulla Saran kuukautisista. Ei muuten, mutta kuukautiset tuovat aina Markukselle mieleen mansikkakiisselin. Ja Markus inhoaa mansikkakiisseliä. Niinpä kolmikollamme alkoi olla aika siirtyä illassa, sekä tarinassa, eteenpäin. Niinpä Jenni huikkasi Saralle:

”Kiitti tästä, myö poistutaan. Tiistaina voisin tulla syömään?”

”Juu, iltavuoroa pukkaa sillon, tuu vaan. Soitanko teille taksin?”

”Älä suotta. Myö kävellään, on sen verta nätti ilma.”

Niinpä kolmikko heitti takit niskaan, huikkasi halipat tsuipat Saralle ja lähti kävellen eteenpäin. Kävellessään Kauppakatua alaspäin Aleksi päätti kysyä Jenniltä asiaa, joka oli vaivannut koko Sohwissa olon ajan:

”Ni mikä juttu sulla oli sen pesisjoukkueen kanssa?”

”En oikeen tiiä.”

”Kerro ny jotain.”

”Kertosin jos tietäsin.”

Jennillä ei ollut aikomustakaan puhua tästä asiasta poikien kanssa. Aleksi pommittaisi sen jälkeen loppumattomilla kysymyksillä ja etsisi Naapurin tytön Lutakossa käsiinsä, pilaten vain kaiken. Markus vain pitäisi Jenniä hulluna, koska eihän kukaan rakastu yhdellä silmäyksellä. Hitto, Jenni itsekin piti sillä hetkellä itseään hieman hulluna. Tosin tämä hulluus oli siunattua.

”Jenni varmaan näki jonkun tutun naaman, josta ei tiedä onko se vanha hoito vai ei”, Markus naurahti.

Jenni ei kommentoinut mitään, kohautti vain olkapäitään. Näin pojat varmaankin jäivät siihen käsitykseen, että näin asia juuri oli. Se voisi olla ihan hyvä juttu, toistaiseksi. Päivitetään tilannetta sitten Lutakossa uudestaan, jos tarvetta ilmenee. Muutenkin keikkaan olisi vielä useampi tovi, joten Jenni päätti laittaa Naapurin tytön toistaiseksi taka-alalle. Nyt pidettäisiin hetki hauskaa.

Kello oli neljää minuuttia vaille yhdeksän, joten olutta saisi vielä hetken ajan kaupasta. Pussikaljoittelun ja julkijuopottelun yhdistelmä on niin muikea, että harva suomalainen osaa sitä vastustaa. Liekö sitten moisen touhun laittomuus joka kiehtoo, vai mikä lie. Kohdalle osui vielä sopivasti K-market Kymppi, joka suorastaan houkutteli piipahtamaan oluthyllyllään. Synti houkuttelee. Kolmikko päättikin yksissä tuumin käydä nappaamassa Kympistä parit pussikaljat matkaansa.

Ysist ysiin: suomalaisen alkoholipolitiikan huipentuma. Käsittääkseni kieltolaki poistui jo vuonna ’32, mutta edelleen siitä on selviä jäänteitä havaittavissa.

Alkoholia saa kyllä nauttia vuorokauden ympäri, mutta sitä ei saa ostaa kuin klo 9 ja klo 21 välisenä aikana. Missä logiikka? Tämä tilanne vaatii nyt protestilaulun:

	Kello on viis yli ysi, en enää kaupasta kaljaa saa,
	Valtava jano haittaa, tää touhu alkaa hiljalleen vituttaa.

	Turhaan kierrän hyllyjä, ei kaupasta saa mietoa viiniä,
	Aamupäivän punkkukännit olis ollu jotain niin fiiniä.

	Ja hallitus määrää lisää alkoholiveroa, kuinkas muutenkaan,
	Vittuun joutaa tää kieltolakien maa, mä meen Tallinnaan.

Priimaa koitin tuosta protestilaulusta tehdä, mutta paskaahan sieltä pukkasi. Joten tuo menisi muun suomiräpin seassa ihan täydestä. Voin jo kuvitella kuinka Suomen tähtitaivaalle syttyy uusi tähti, heti siihen Pohjantähden alapuolelle. Tästä lähtien Kertojaa saa kutsua taitelijanimellä ‘MC mulla on pieni g, mutta vitun ISO H’.

Nuori kassaneiti vilkaisi kolmikkoa väsyneellä katseella, jossa oli pieni vihaisen katseen vivahde. Aleksi ymmärsi Kassaneidin katseen hyvin. Onhan se totta, että henkilökunnan kannalta juuri ennen myymälän sulkeutumista sisään ryntäävät asiakkaat ovat aika rasittavia. Kassaneiti ei voinut mitenkään tietää, että tämä oli kolmikollemme harvinainen poikkeus. Joten Kassaneiti tietysti oletti, että kolmikkomme ryntää lähikauppaansa viime minuuteilla joka ilta.

5 vaille 9 asiakkaat: oma ihmeellinen ihmisryhmänsä, jonka motiiveja on vaikea hahmottaa. He tulevat myymälään joka kerta viittä vaille sulkemisaikaa. Sillä ei ole väliä, sulkeeko kauppa ovensa viideltä, kymmeneltä vai joskus sillä välillä.

Nämä ihmiset ryntäävät ensin vauhdilla ovista sisään ja pysähtyvät sen jälkeen miettimään, että mitähän sitä pitikään ostaa. Osa soittaa tässä vaiheessa vielä kotiin kysyäkseen ‘mitä täältä pitikään tuoda?’

Ja mikä pahinta, osa ihmisistä tekee tämän täysin tiedostamattaan. Jos ihminen tekee näin ihan vain kiusatakseen myymälän henkilökuntaa, niin silloin motiivi on ymmärrettävä. Tosin kenellä on näin suuria antipatioita myymälähenkilökuntaa kohtaan?

Ja kaupan säännöt vielä sanovat, että jokainen ennen sulkemisaikaa kauppaan tullut pitää palvella kiltisti loppuun asti. Minun mielestäni vartijat saisivat kantaa pistoolia ja teloittaa kaikki kaupassa sulkeutumisajan jälkeen haahuilevat kivuttomalla niskalaukauksella.

Ai se on laitonta? No, okei.

Kaupassa oli kolmikon lisäksi vain muutama muu asiakas, joten tämä ilta näytti ihan hyvältä henkilökunnan kannalta. Karkkihyllyllä käveli vastaan nuorehko hipin näköinen mies, joka kantoi parhaillaan Koffin tölkkisalkkua kassalle päin. Se ei vaikuttanut meidän sankareihimme millään tavalla, he tuskin edes huomasivat Hippiä.

Kaljahyllyllä oli keski-ikäinen pariskunta miettimässä omia ostoksiaan. Kolmikkomme etsiytyi kylmäkaapille napsimaan muutaman kylmän oluen. Samalla he kuulivat, kuinka viereinen pariskunta keskusteli kaljavalinnastaan:

”Haluisitko sä juhlapäivän kunniaksi ihan ykköstä?”, nainen kysyi.

”Ei, kyllä mulle kelpaa edelleen se kolmonen”, mies vastasi.

Markus vilkaisi miestä pieni hymynkare huulillaan. Mies katsoi takaisin ja iski vaivihkaa silmää. Markusta alkoi naurattaa, siinä taas koijattiin vaimoihmistä. Markus olisi halunnut kommentoida, että Alkosta saisi vielä nelostakin, jopa IV B -laatua. Mutta oli parempi olla sanomatta mitään. Näin vältettiin jälleen yksi aviollinen riita.

Kolmikko teki ostoksensa nopeasti ja oli kassalla kahta vaille yhdeksän. Hyvät ihmiset, ei siinä peruselintarvikkeiden hakemisessa oikeasti mene kovin pitkää aikaa! Kassaneidinkin ilme piristyi kummasti, kun kolmikko oli minuuttia vaille yhdeksän jo kadun puolella. Vartija heilutteli tuulikaapissa avainnippua, valmiina laittamaan ulko-ovet lukkoon. Toivottipa vielä hyvät illanjatkotkin.

Vartijat: näitä on kahta eri sorttia. Suurin osa on tiedostanut oman paikkansa yhteiskunnassa, miettinyt asioita ja todennut ettei vartijan palkoilla kannata rehkiä liikaa. Toinen sortti on sitten ne natsit.

Aiemmin vartijat olivat niitä poliisikoulun pääsykokeissa epäonnistuneita sieluja. Nykyään kuulemma osa ihmisistä haluaa nimenomaan vartijoiksi ja käyvät jopa kursseja tätä varten? Outo ajatus.

Astuessaan ulos Kympistä Aleksi huomasi Hipin antavan parhaillaan tölkkisalkun nuorille pojille. Sen verran nuorille, että kyseessä oli selvästi alkoholin luovuttaminen alaikäisille. Vartija huomasi saman ja ilmeestä päätellen ei ollut kovinkaan ihastunut näkemästään. Vartija lähtikin saman tien kävelemään porukkaa kohti.

Aleksi jäi katsomaan, kuinka vartija nappasi tölkkisalkun omaan huostaansa ja näytti Hipille, että suunta olisi takaisin kauppaan päin. Hippi yritti selittää jotain, mutta turhaa selittely enää tässä vaiheessa oli. Ylipäätään tässä maailmassa on turhaa selitellä. Tehty mikä tehty. Tosin (omalle?) vaimolle selittely on ihan suotavaa.

Onneksi Vartija hoiti homman itse, joten Aleksin ei tarvinnut todistajan ominaisuudessa jättää yhteystietojaan. Siitä kun olisi vain pahimmassa tapauksessa seurannut, että Aleksi olisi joutunut lähiviikkoina käymään poliisilaitoksella antamassa oman lausuntonsa. Hyvällä tuurilla Hippi ei kiistäisi tekoaan, jolloin homma olisi sitä myöten selvä. Hyvään tuuriin ei kuitenkaan kannata tässä maailmassa luottaa.

Vartijan ja Hipin kävellessä ohi Aleksi huikkasi Vartijalle:

”Tais työvuoro vähän pitkittyä?”

”Joo, perkele. Huomasin jo aiemmin kuinka pojat anto nurkan takana tälle jantterille rahaa, joten jäin vähän kattomaan touhua. Nyt joutuu sitten odottamaan poliisia varmaan sen pari tuntia”, Vartija vastasi.

Aleksi jäi pudistelemaan päätään. Siinä meni sekä Vartijan, Hipin että nuorten poikien ilta pilalle. Ja kaikki vain sen takia, että Hippi and the boys eivät jaksaneet hoitaa rahanvaihtoa sekä oluen luovutusta muutamaa sataa metriä kauempana. Mistä näitä idiootteja oikein sikiää?

Tuo oli niin sanottu retorinen kysymys, joten älä suotta vastaa.

Tiedän kyllä oikean vastauksen. Olen jopa nähnyt sellaisen.

Aika hämmentävä näky sinällään. Se oli kuin auki revitty kala, johon on tungettu vessapaperia. Huh. Vieläkin pelottaa. Ja osa vielä tunkee vapaaehtoisesti slaikkarinsa sellaiseen. Huh.

Kolmikkomme lähti jatkamaan matkaansa. Kävelyreitti kulki Kympistä alaspäin kohti kävelykatua. Tavoitteena oli siirtyä Kompassin kautta kohti alakaupunkia. Tosin Kompassin nurkkaukset oli vallannut nuoriso, ja sankarimme tiesivät tämän. Tässä ei ollut sinällään mitään uutta, sama valtaus tapahtuu joka ikinen viikonloppu. Toisin sanoen se hetki, kun työssäkäyvät aikuiset ovat jo poistuneet keskustasta koteihinsa ja baareihin menevät aikuiset saapuvat keskustaan vasta myöhemmin, on isänmaan toivojen omaa laatuaikaa.

Kompassi: keskelle kävelykatua katukivillä tehty kompassin näköinen taideteos. Kesäisin suosittu kohtaamispaikka, siitä kun on lyhyt matka terasseille ja kahviloihin. Kompassi on varsin suosittu myös sokkotreffien tapaamispaikkana: jos vastapuoli ei ensi näkemällä miellytä silmää, niin paikalta on helppo liueta ihmisjoukkoon.

Tähän vuorokaudenaikaan tätä aluetta voisi kuitenkin kuvailla parhaiten Hunter S. Thompsonin lanseeraamalla termillä ’Bat Country’. Jos et tunne termiä, niin kannattaa tutustua kirjaan tai elokuvaan ‘Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa’.

En nimittäin jaksa selittää tässä sen tarkemmin. Minulla on nyt jano ja lähimmät kaljat ovat lähikaupassa. Joten yritän saada tämän luvun valmiiksi mahdollisimman äkkiä.

Se, mitä nuorison edustajat tällä omalla laatuajallaan tekevät,  on mysteeri. Näennäisesti he eivät tee mitään edes etäisesti järkevää. Pojat syljeskelevät katuun, yrittävät varastella toisten lippiksiä ja/tai pipoja ja puhuvat sekavia juttuja skoottereistaan. Tytöt kimittävät vaarallisen kovalla desibelitasolla, juoruavat paskaa muista tytöistä ja puhuvat sekavia juttuja meikkilaukuistaan.

Kompassin alueella nuoriso ei sentään kävelykadun fyysisen preesensin ja poliisin aktiivisen valvonnan ansiosta ajele mopoilla, skoottereilla ja/tai mopoautoilla. Maailmassa ei nimittäin ole mitään niin noloa, kuin pillurallin ajaminen mopoautolla. Sen sijaan kovimmat pojat polttavat lippistensä alla tupakkaa, varmistaen että ohikulkevat ihmiset varmasti sen näkevät. Kovimmat tytöt juovat yhden tai kaksi siideriä ja toikkaroivat sen jälkeen tuhannen humalassa. Tai ainakin näyttelevät tuhannen humalaista.

Nämä samat maneerit toistuvat viikosta/kuukaudesta/vuodesta toiseen. Voisi kuvitella, että noinkin ideaköyhät ja itseään toistavat aktiviteetit eivät jaksaisi kiinnostaa kovin kauaa. Iso määrä nuorisoa on kuitenkin visusti eri mieltä. Ilmeisesti ihmisten paheksunnan kohteena oleminen sekä vartijoiden, poliisin ja sosiaalitanttojen kanssa käytävä kissa ja hiiri -leikki kiehtoo.

Vanhemmistaan nuorison ei tarvitse huolehtia, he eivät alueella koskaan näyttäydy. Sen sijaan vanhemmat ovat tyytyväisiä, että jälkikasvu on jossain muualla, eikä terrorisoi rauhallista koti-iltaa olemalla kotona. Vanhemmat saavat näin laatuaikaa itselleen.

Vaihtoehtoisesti nuorisolla saattaisi olla aikomuksena vallata Jyväskylän keskustaan oma vapaakaupunki Kööpenhaminan Christianian tapaan, mutta en ole vielä löytänyt tätä teoriaa tukevaa todistusaineistoa.

Tietysti se seikka, että mikään todistusaineisto ei tue jotain yksittäistä teoriaa ei vielä tarkoita yhtään mitään.

Turistille Kompassin alue ei siis tarjoa tähän aikaan mitään positiivista elämystä, joskin yleensä alue on kuitenkin suht turvallinen. Tärkeintä on muistaa, ettei pysähtele liian pitkäksi aikaa ja välttelee pitkiä katsekontakteja. Kannattaa kuitenkin muistaa, että Jyväskylän kaupungin järjestyssäännön mukaan perjantaisin ja lauantaisin klo 21–23 Kompassin aukiolle meneminen tapahtuu omalla vastuulla. Matkavakuutukset eivät siis mahdollisesti ole voimassa. Riippuu vakuutusyhtiöstä.

Korvatulppien käyttäminen on joka tapauksessa suositeltavaa, sillä vittu-sanan viljely on täällä muodissaan. Tämä ei ole mitenkään yllättävää, onhan kyseessä sentään suomalainen nuoriso. Kaikkein varmimmin suomalaisen nuorison edustajan tunnistaakin slangisanan ’vittu’ käytöstä. Jos arvelet olevasi tavalla tai toisella yliherkkä vitulle (sanalle siis, Kust.pääll.huom.) tai vittuilulle, niin alueelle menemistä ei voi suositella.

Näin vituntäyteisen sanavaraston kuuleminen saattaa nimittäin aiheuttaa harmia herkemmille sieluille. Vuosittain kymmenkunta ihmistä joutuu keskussairaalaan vittuilun yliannostuksesta johtuen. Valtaosa näistä tapauksista on kuitenkin lieviä. Edellinen kuolemantapauskin on yli kymmenen vuoden takaa.

Yleisimmät alueella kuuluvat lausahdukset menevät jotakuinkin näin: ‘vittu’, ‘voi vittu’, ‘Palloliitto - haista vittu’, ‘vitun vittu’, ‘vittu mä sanoin sille vitun opelle että haista vittu’, ‘vittu anna mulle vittu tupakka’, ‘vittu mulla ei ole yhtään rahaa’ ja henkilökohtainen itkunsekainen suosikkini ‘vittu kukaan ei rakasta mua’.

Meidän sankarimme ovat jo sen verran karaistuneita, että Kompassin ohittaminen ei tuottanut tälläkään kertaa ongelmia. Muutenkin kaikki menee hyvin, kunhan pitää ajatuksensa koossa eikä lämpene yhdellekään ehdotukselle mitä nuoriso ehdottaa. Oli se sitten rahankerjuuta tai seksipalveluiden tarjoamista.

Yksi pissis...

Pissis: voi vittu mikä sana tuokin on. Kyllä suomen kieli osaa olla vitun hieno. Kirjoittaisin tämän kirjan ruotsiksi, jos vain osaisin sitä vitun mongerrusta yhtään.

No niin, ja nyt tuo nuorisoslangi tarttui jo minuunkin. Vittu.

... yritti pummata pojilta tupakkaa, mutta nämä ilmoittivat yksissä tuumin, että tupakointi ei sovi alle 15-vuotiaille. Vastaus tuli välittömästi:

”Vitun homot. Haistakaa vittu.”

Luku 22. Lauantai 21.5.2011, klo 21, Jyväskylä, keskusta.

Lopulta kolmikkomme oli kävellyt vanhan rautatieaseman ja sen parkkipaikan reunamille. Tämä alue tunnetaan paikallisesti myös Assana. Siten he olivat lopullisesti turvassa Bat Countryn pissiksiltä ja lippismopopojilta. Tästä eteenpäin matkanteko olisi helppoa kuin heinänteko.

Heinänteko: nykyisin heinänteko todellakin on helppoa, kun lyödään vain koneella pyöröpaalit nippuun ja homma on siinä. Joten ultramodernissa ajassa tuo lausahdus pitää paikkansa.

Toista se oli ennen. Ensin odoteltiin kuivia kelejä, kaadettiin heinät, odoteltiin lisää kuivia kelejä, tökättiin niitä odotellessa heinät heinäseipäiden nokkaan, toivottiin että kuivat kelit jatkuu, raijattiin heinät latoon, odotettiin seuraavia kylätansseja ja ehkä sitten renki pääsi kaatamaan piian sinne heinien sekaan.

Helppoapa hyvinkin?

Tuollakin kertaa Assalla oli edustettuna vanhemman nuorison edustajat. Eli toisin sanoen ne, jotka ovat jo päässeet vaipoista eroon. Heitä voisi kutsua Miehenaluiksi. Mopojen sijaan täällä tuntuu olevan kova sana tuunatut, etäisesti autoa muistuttavat kulkuneuvot. Tiedättehän ne Sierrat, Corollat ja Civicit, jotka ovat ulkonäöltään muutettu hirvityksen ja kauhistuksen välimaastoksi.

Joka puolella ko. kulkuneuvoa on enemmän lasikuitua kuin Päijän soutuveneessä. Ilmeisesti lasikuidulla on peitelty alkavaa ruostetta ja yritetään siten huijata katsastusmiestä. Villi tornihuhu kertoo, että jotkut laittavat autoihinsa lasikuitua ihan vain huvikseen, mutta itse en usko että kukaan olisi oikeasti niin idiootti.

Isolla etu- ja takaspoilerilla yritetään parantaa ajo-ominaisuuksia. Tosin huomattavasti parempi konsti ajo-ominaisuuksien parantamiseen olisi uusia ne loppuunajetut puslat ja iskarit. Mutta menepäs ehdottamaan tätä Miehenalulle.

Lyödään 20-tuumaiset alumiinivanteet alle ja vastaavasti madalletaan jousia mahdollisimman paljon. Tämän jälkeen takapenkille ei voi istua kukaan, tai muuten renkaat ottavat pyöränkaariin kiinni. Samaan aikaan vanteiden alta paistavat ne olemattoman pienet rumpujarrut, jotka toki on tuunattu maalaamalla ne punaisella spray-maalilla.

Sen jumalattoman ison takapuskurin alta loistavat tuplapakoputket, joista vain toisesta tulee pakokaasua. Siihen vielä pahvisen Jensen-merkkisen subbarin tahtiin pärisevä rekisterikilpi, niin avot. Johan siinä on tuningia.

Kovimmat Miehenalut uskaltavat koskea myös konepellin alle. He maalaavat venttiilikopan helmiäismustalla ja/tai vaihtavat vesiletkujen tilalle sinistä silikoniletkua. Silikoniletkua saatetaan tosin lyödä muuten vain konehuoneeseen, jotta kaikki luulisivat että siellä jossain piilossa on turbo, tai ehkä jopa välijäähdytin. Tämän jälkeen pitää tietenkin konepeltiin viritellä iso läpinäkyvä pleksi, jotta kaikki näkevät miten kaikki kiiltää. Se on sivuseikka, että pleksin läpi näkyy silti se alkuperäinen, loppuun vingutettu 1200 cc moottori yksikurkkuisella kaasarilla.

Jos minulta kysytään, niin pitäisi olla olemassa vain yksi tuunauskeino, joka olisi sallittua. Se olisi poliisin suorittama ajokorttien tuunaus kaikille niille, jotka edes haaveilevat lyövänsä jonkun kakkosnelosesta tehdyn takaspoilerin äitinsä kauppakassiin. Ja tämä tuunaus tapahtuisi leikkaamalla ajokortti saksilla kahtia. Tulisi ajokorttiinkin sitä virtaviivaisuutta lisää.

Ai minulta ei vieläkään kysytty mitään? No, okei.

Nämä läpeensä tuunatut kulkuneuvot ovat nykynuorten luoma vastine riikinkukkojen soidinmenoille. Miehenalut kun kuvittelevat, että naiset oikeasti kostuvat nähdessään moisen kaunistuksen. Saattaa joku nainen tietty kostuakin, mutta ne naiset eivät todellakaan omaa sitä kaikkein kuninkaallisinta geeniperimää. Jos tiedät, mitä tarkoitan.

Joka puolelta Assaa kuului asiantuntevan oloisia kommentteja:

”Miksei mulla ole naista? No onhan mulla sentään spoileri.”
”Kahen litran oohoocee turbo kolmosenkauttanelosen puhaltimella Sierra jättää sen.”

”Tässä on karvanopat.”

”Mullapa onkin karvaiset nopat.”

”TUUUNING!”

”Mitäs vittua nyt oikeesti?”

Assan Miehenalut saivat hetkessä vauhtia, kun joku heistä huomasi ohilipuvan 440-Volvon. Tässä Volvossa ei ollut mitään suurempia tuuninkeja. Ehkäpä juuri sen takia Miehenalut ymmärsivät oitis, että kyseessä oli pakko olla joku ulkopaikkakuntalainen. Tai sitten Miehenalut vain tuntevat kaikki kotikylän nuorisoautot, tiedä häntä. Joka tapauksessa Assa tyhjeni äkkiä, kun valtaosa Miehenaluista lähti kulkuneuvoineen hiillostamaan ulkopaikkakuntalaisten Volvoa. 

Kylätappelut: tämä perinne ei katoa Suomesta koskaan. Nuorten miesten pitää jostain syystä päästä mittaamaan voimiaan naapurikylän miehiä vastaan.

Aiemmin voimia miteltiin rehellisessä joukkotappelussa tai pahimmillaan/parhaimmillaan kansallisromanttisilla puukkohippasilla. Nykyisellään voimainmittely käsittää useimmiten kulkuneuvojen vertailua. Että kuka saa sen Taunuksensa kiihtymään nopeimmin seuraaviin liikennevaloihin.

Aiemmin jos asiat eivät menneet suunnitelmien mukaan, niin kylätappelijat kärsivät seuraamukset omissa nahoissaan. Sen sijaan nykyään jos asiat eivät mene suunnitelmien mukaan, niin sijaiskärsijänä on se suojatiellä kävellyt viaton ohikulkija. Tai hänen lapsensa.

Assalle jäi kuitenkin yksi kulkuneuvo. Tai tarkemmin katsoen se muistutti etäisesti STW-mallin 850-Volvoa, joten sitä voisi kutsua kulkuneuvon sijaan myös autoksi. Tämäkin yksilö oli tosin pilattu suunnattomalla määrällä toinen toistaan rumempia härpäkkeitä.

Kaikkein yksinkertaisinta olisi ollut kävellä rauhallisesti Volvon ohi. Tämä siis sekä kolmikkomme, että varsinkin Kertojan kannalta. Kolmikko olisi näin päässyt pussikaljojensa kanssa jonnekin läheiseen pusikkoon juopottelemaan ja minä olisin voinut kuitata assan näytöksen sanomalla, ettei enempää kerrottavaa ole.

Markus oli kuitenkin se utelias sielu, joka ei malttanut kävellä kiltisti ohi. Sen sijaan hän meni Miehenalun juttusille, joka elvisteli Volvonsa ratin takana. Markusta kiinnosti etenkin se mielenkiintoinen seikka, että auto oli muuten kirkkaan keltainen, mutta konepeltiin oli laitettu rutkasti hiilikuituteippiä.

Elvistellä-termillä viitataan tässä yhteydessä yleiseen rehentelyyn ja ylpeilyyn. Ei pidä siis luulla, että tämä Miehenalku olisi ollut yhtä notkea kuin nuoruusvuosien Elvis. Tai yhtä ylipainoinen lääkeaddikti kuin loppuaikojen Elvis.

Elvikseen tätä Miehenalkua ei voi verrata senkään takia, että Elvis oli Kuningas. Tästä Miehenalusta ei voi sanoa samaa. Suomessa on nimittäin vain yksi kuningas.

Tosin Friedrich Karl Ludwig Konstantin von Hessen-Kassel oli myös lähellä tuota pestiä, mutta hän kieltäytyi kunniasta joulukuussa 1918.

Idiootti. Kunkkuna on kivaa.

Markus käveli Volvon luo ja koputti sivuikkunaan. Miehenalku ei ollut ensin huomaavinaan Markusta. Markus päätti ottaa rajummat keinot käyttöönsä ja kaivoi esiin tupakka-askin tehden samalla selväksi, että oli tarjoamassa Miehenalulle tupakan. Volvon ikkuna aukesi välittömästi.

”No moro. Mikä tuo juttu on ton konepellin kanssa?”, Markus kysyi.

Miehenalku sytytti tupakkansa ja vastasi hieman ylpistelevään sävyyn:

”Hiilikuituset konepellit on nyt in.”

Markus kopautti konepeltiä. Joka todellakin oli tarran alta ehtaa peltiä.

”Mut eihän tää ole hiilikuitua. Tähän on vaan lätkästy hiilikuituteippi pintaan.”

”Sä et nyt tajua tuunauksen syvintä olemusta”, Miehenalku otti paremman asennon Recaro-penkissään, ”Jos mä laittasin hiilikuitua, niin se olis keventämistä, eli virittämistä. Nyt kun on tehty vaan hiilikuidun näköinen konepelti, niin se on tuunausta.”

”Mut...? Mie en ny ymmärrä. Eihän tää auto kule yhtään sen lujempaa, vaikka tuo on teipattu päältä”, Markus tapaili sanojaan.

Kerrankin Markus oli aidosti ymmällään ja sanaton. Yleensä asioissa on taustalla joku logiikka, vaikka ensi alkuun siltä ei näyttäisikään. Tässä sen sijaan ei tuntunut olevan vähäisintäkään järkeä. Miksi pilata muuten virheetön maalipinta mattamustalla teipillä? Miehenalku otti Markuksen ihmettelyn loukkauksena, vaikkei Markus sinällään mitään pahaa tarkoittanutkaan. Joten Miehenalku nokitti toisella tuunauskonstillaan:

”Tähän on tehty hand-made valkoset nopeusmittarin takuset. Niiden mukaan tää kulkee 300 km/h.”

”No mut... mut... eihän tää siltikään oikeesti kule kuin sen saman, mitä tehtaalta tullessa”, Markus ei ollut uskoa korviaan.

”No mikäs auto sulla sitten on?”, Miehenalku kysäisi.

Tämä on varma konsti päästä pälkähästä, jos toinen ei ole alkuunkaan samalla aaltopituudella. Käännetään keskustelu toiseen puhujaan ja haukutaan vastaus, oli se sitten mikä tahansa.

”Ysinelikymppinen.”

Miehenalku naurahti heleästi:

”No siinäkö sitte muka on tuuninkiainesta? Mokoma kulma ja kantti -mallin auto.”

”Laatikko joo. Mut se sentään jaksaa polttaa kumia”, Markus sanoi ajattelemattomuuttaan.

Keskustelussa ei pitäisi koskaan alentua vastapuolen tasolle. Siitä syntyy vain väittely, joka ei johda mihinkään. Samasta syystä ei koskaan kannata tapella rumien ihmisten kanssa, heillä kun ei ole mitään menetettävää. Nyt kuitenkin Markus heitti ala-astetasoisen kommentin, jota häpesi syvästi heti sen sanottuaan. Yhtä alentuvaa olisi ollut sanoa, että ‘meidän iskä panee paremmin kuin teidän äiti’.

Sanojaan ei kuitenkaan saa takaisin, kun ne kertaalleen on ulkoilmaan päästänyt. Ja kuten Markus tässä, niin harmittavan usein ihmiset puhuvat ohi suunsa. Tai ei nyt kirjaimellisesti ohi suunsa, mutta möläyttävät jotain tyhmää miettimättä asiaa etukäteen. Aika usein ihmiset ovat aika tyhmiä.

”Vai ei tämä jaksa polttaa kumia?!”, Miehenalku huudahti.

B5202-mallinen moottori hörähti käyntiin. Kieltämättä viisisylinterisessä moottorissa on komea soundi, varsinkin kun kuljettaja muistaa pitää kierrokset tapissa. Miehenalku laittoi käsijarrun päälle, tökkäsi ykkösen silmään, heitti heti perään kakkosta pesään ja alkoi kuluttaa Nankang-merkkisiä renkaitaan Assan asfalttiin. Savun määrä oli kieltämättä kiitettävä.

Ykköstä silmään: laittaa vaihdelaatikosta ykkösvaihde päälle. Tässä ei ole mitään seksuaalista. Vastaavaan seksuaaliseen termistöön sopii paremmin sanonta ’vitulla päähän’.

Muutama alakaupungilla kulkenut luuli renkaiden savua intiaanien lähettämiksi savumerkeiksi. Yksi heistä muisti vielä Kittilän elämäntapaintiaanit kaukaiselta 1990-luvulta. Tai iriadamantit, kuten nämä hihhulit aikoinaan itseään kutsuivat. Seuraava johtopäätös oli, että yliopistoväki oli jälleen houkutellut samaiset intiaanit Suomeen. Kenelläkään savun nähneellä ei kuitenkaan ollut kiinnostusta selvittää asiaa sen enempää.

Muitakin veikkauksia yllättävälle savuilmiölle esiintyi. Jalkapalloon vihkiytyneet luulivat SMJK:n marssivan Huuhkajien maaotteluun ja innostuneen vähän soihduttelemaan. Toinen urheiluaiheinen veikkaus oli, että Savilahden Urheilijat mahtoivat saapua paikkakunnalle. Osa veikkasi jonkun kanssaihmisen vain kerta kaikkiaan hermostuneen maailmankaikkeuden yleiseen ankeuteen ja polttaneen hihansa.

Samaan aikaan Kenttäjohto oli käväissyt Shell Veturissa iltakahvilla ja -donitsilla ja oli taas palannut kaduille kiusaamaan ihmisiä. Ajaessaan Hannikaisenkatua he eivät voineet olla huomaamatta Assan aukiolla rajusti kumia polttavaa Volvoa. Joten sireenit päälle ja Volvon luokse antamaan sakkoja.

Huomatessaan poliisien tulevan Miehenalku kirosi kuin kiinalainen. Markus tosin ei ollut varma, että puhuiko Miehenalku nimenomaan kiinaa. Suomea se ei kuitenkaan missään tapauksessa ollut. Nankangit olivat sulaneet auton alla kankaille, joten kuminpolttosakon lisäksi luvassa oli sanomista myös sakkorenkaista.

Markus oli aikonut huomauttaa Miehenalulle, että tällä oli sumuvalot päällä. Markus kuitenkin muisti, että tuunaajilla on miltei aina sumuvalot päällä. Kai se on joku juttu näissä piireissä. Tosin ei vaatisi paljon lukutaitoa huomatakseen, että sumuvalossa on myös se sumu-etuliite mukana. Ja savu on merkittävästi erilainen sumuun verrattuna. No, ei voi kaivurilla vaatia, jos on teelusikalla annettu.

Sen sijaan Markus päätti tässä vaiheessa poistua paikalta. Se oli varmaan aivan oikea ratkaisu, Miehenalku kun kiehui niin punaisena raivosta, että ravutkin olisivat olleet kateellisia. Jenni ja Aleksi olivat todenneet, että tähän aiheeseen he eivät koskisi pitkällä tikullakaan. Niinpä he olivat jo hivuttautuneet lähemmäs vanhaa rautatieasemaa, joten Markuskin liukeni mahdollisimman huomaamattomasti sinne suuntaan.

Koko jupakassa Markus ei tullut hullua hurskaammaksi, että mikä tuningissa on niin vetovoimaista.

Luku 23. Lauantai 21.5.2011, klo 21, Jyväskylä, Rantaväylä.

Kolmikko löysi hyvät paikat julkijuopottelulleen. Toisin sanoen he leiriytyivät Jyväsjärven rantaan, Rantaväylän viereiseen suistoiseen maastoon. Venelaiturien ja kevyenliikenteenväylän välimaastosta löytyi hyvät rappuset, jotka viettivät suoraan järveen. Rappusilla oli hyvä istua ja huljutella jalkojaan vedessä. Ravintolalaiva Gaiakin olisi ollut satamassa, mutta joskus se julkijuopottelu vain vie voiton.

Poliisitkaan eivät yleensä puutu julkijuopotteluun. Varsinkaan jos sen hoitaa nätisti, eli ei tee sitä liian näkyvästi eikä harrasta sitä lasten leikkipaikoilla. Tai ventovieraiden takapihoilla. Tosin toisten takapihoilla juopottelu on hieman hyväksyttävämpää, jos muistaa tarjota talon isännällekin kaljan.

Kaunis päivä oli kääntynyt upeaan iltaan. Enää ei ollut tuskaisen kuuma, vaan mukavan leuto ilma. Joten rento meno sai jatkua. Jokaisella sankareistamme oli kädessään Kympistä ostettu Ursus arctos.

”Kohtuu mahtava päivä taas”, Aleksi totesi katsellessaan ilta-aurinkoa.

”Kieltämättä. Ja tää viimesin juoma alko toimia. Hyrrä alko jo pyörimään tuolla takaraivossa”, Jenni vastasi.

”Kieltämättä ihtelläkin hyrrä jo pyörii”, Markus tuumasi, ”Harmi, että Alkot on tähän aikaan jo kiinni, ois saanu kunnon keikkakunnon päälle. Fuck the suomalainen alkoholipolitiikka. Mut alkaa tässä olla ihan keikkakunnossa jo muutenkin. Nuotitkin on kohta päässä.”

Jenni otti siemauksen, heitti sandaalit pois jaloistaan ja kääri farkut ylemmäs. Hetken päästä Jenni pudottikin paljaat jalkansa Jyväsjärveen. Viileä vesi tuntui mukavalta. Tällä hetkellä ei haitannut sekään, että kyseiseen lahteen on vuosien saatossa dumpattu jos jonkinlaista ympäristömyrkkyä. Osa on jopa kussut sinne.

”Hitto, ens viikonloppuna olis Ellun serkun häät. Vituttaa jo valmiiks”, Aleksi tuumasi.

”Toi on kyllä paha. Häissä käyminen tuo joillekin naisille outoja ajatuksia mieleen”, Markus sanoi.

”Joo. Sieltä varmaan heitellään häiden jälkeen sitä kihlasormuskorttia”, Jenni sanoi.

”Pahaa pelkään. Varsin kun tässä on menny ihan hyvin jo pidemmän aikaa”, Aleksi tuumasi.

Aleksi tosin oli huomannut itsessään yllättäviä piirteitä, edes kihloihin meneminen ei tuntunut enää täysin vastenmieliseltä ajatukselta. Toisaalta, koska tähän asti oli mennyt niin hyvin, niin miksi pilata kaikkea kihloilla? Sen jälkeen tulee vain sosiaaliset paineet hääpäivän varaamisesta.

Ja vaikka kaikki meni tällä hetkellä mainiosti, niin Aleksi ei halunnut vielä vakavissaan miettiä, olisiko Ellu 1 juuri se nainen, jonka kanssa olisi hauskaa vielä kahdenkymmenen vuoden päästä. Jos tässä maassa kaikki oikeasti miettisivät ennen naimisiin menoaan, että onko toinen nimenomaan se jonka kanssa haluaa olla loppuelämänsä, niin papit eivät olisi ollenkaan niin ylityöllistettyjä.

Lapsia Ellu ei onneksi halunnut, ainakaan vielä. Sellainen suhde ei voi kestää, jossa toinen haluaa lapsia ja toinen ei. Aleksikin kun on perinteinen suomalainen mies siinä mielessä, että lasten tulo parisuhteeseen muuttaisi oikeasti kaiken. Sen jälkeen elämänsuunnitelmat tehtäisiin lasten ehdoilla. Ja sitä Aleksi ei halunnut, vielä.

Lasten laittaminen etusijalle on tietysti itsestäänselvyys kaikille vastuullisille ihmisille.

Kahdestaan olemisessa on se ylivertainen puoli, että jos joskus hommat menisivät päin helvettiä, niin kattiloiden jakaminen tapahtuu helposti. Varsinkin, kun ei ole edes yhteistä asuntovelkaa rasitteena. Olisi hirveää olla toisen kanssa vain velvollisuudentunnosta lapsia kohtaan tai olosuhteiden pakosta, asunnon takia.

Tai ehkä Aleksia vain jännitti. Ensimmäistä kertaa oli löytynyt joku, jonka kanssa voisi oikeasti suunnitella yhteistä tulevaisuutta. Mutta hitostako sitä tietää, millaiseksi toinen muuttuu vuosikymmenien aikana? Tai millaiseksi omat mieltymykset muuttuvat? Vai pitäisikö vain olla stressaamatta?

Markus palautti Aleksin ajatuksistaan takaisin nykyhetkeen sanomalla:

”Muista sitten sanoa sulhaselle osanottosi.”

”Totta kai.”

Kolmikon takaa käveli ohi keski-ikäinen pariskunta ison kartan kanssa. Miehellä oli varustuksena still-kamera ja musta vyölaukku. Naisella varustuksena still-kamera, iso aurinkohattu ja valkoiset caprit. Ilmiselviä turisteja. Hetken päästä Miesturisti uskaltautui kääntyä takaisin ja tuli kysymään sankareiltamme apua:

”Hyvää päivää. Voisittekohan te auttaa? Me yritämme löytää Matti Nykäsen hyppyrimäen.”

Jenniä hymyilytti heti Miesturistin esittämä kirjakieli. Jyväskyläläiset ymmärtävät kyllä erinäisiä suomen kielen murteita varsin hyvin, mutta silti turistit yrittävät aina vääntää puhdasta kirjakieltä. Eihän siinä tietysti ole mitään väärää. Kirjakieli vain kuulostaa nykyihmisillä niin tönköltä, että se väkisinkin hymyilyttää hieman.

Sen sijaan nämä turistit tuntuivat olevan jopa poikkeuksellisen sekaisin Jyväskylän maantieteen kanssa. Tämä siitä huolimatta, että koko kaupunki on varsin kompaktin kokoinen. Jennillä oli vankka aavistus mistä päin pariskunta voisi olla kotoisin. Aavistukseen piti saada varmistus, muuten asia jäisi vaivaamaan. Joten Jenni uskaltautui kysymään, mistä päin pariskunta on kotoisin.

”Me olemme Kuopiosta”, kuului vastaus.

Pitihän se arvata. Kalakukonsyöjät ovat aina yhtä hukassa eksyessään suureen maailmaan. Jostain syystä heidän suuntavaistonsa häviää välittömästi, kun he saapuvat Pönttövuoren tälle puolen. Tosin valtaosa savolaisista joutuu matkatessaan Pönttövuoren Peikkojen uhreiksi. Valitettavasti osa heistä kuitenkin selviää hengissä. He ovat sitten niitä, jotka ovat täysin hukassa.

Aleksi tunsi sympatiaa pitkänmatkalaisia kohtaan ja alkoi neuvoa pariskuntaa Laajavuoren suuntaan. Tosin kävelymatkaa tulisi useampi kilometri, joten Aleksi neuvoi ottamaan Jyväskylän Liikenteen paikallisbussin ja matkaamaan tyylillä, ilmastoimattomassa Kabusissa.

Jenniä ei enää hymyilyttänyt Miesturistin käyttämä kirjakieli. Hän olisi paljon mieluummin kuunnellut ehtaa Savon murretta. Juuri tähän hetkeen olisi sopinut oikein mainiosti ihan mikä tahansa lause oikein antaumuksella savolaisittain viännettynä. Mutta voisi kuulostaa oudolta jos pyytäisi toista sanomaan ihan mitä tahansa Savon kielellä. Joten parempi antaa olla.

Ymmärrän Jenniä tässä asiassa. Savon murre on kuitenkin sivistyskieltä muistuttavaa solkotusta, sopivassa mielentilassa ja sopivina annoksina jopa ihan mukavaa kuultavaa.

Toista se on Rauman murteen kanssa. Siitä molkotuksesta ei ihminen ymmärrä mitään. Toisaalta, mitäpä järkevää sanottavaa raumalaisella olisikaan. Joten mitään ei menetä, vaikkei mitään ymmärräkään.

Ja porilaiset, haistakaa tekin vittu.

Aleksi neuvoi pariskunnan matkaan ja toivotti hyvät viikonloput. Turistit kiittivät nätisti avusta ja häipyivät kohti Vapaudenkadun bussipysäkkejä. Kolmikkomme puolestaan kääntyi taas Jyväsjärvelle päin ja avasi seuraavat oluet. Jenni kaivoi taskustaan punaisen Chesterfield-askin ja katseli hetken tupakkaa ennen kuin sytytti sen.

”Taas tuli mieleen, että ne pikkuaskit oli aika mukavia tämmöselle tuuripolttelijalle. Että kiitos niidenkin kieltämisestä sille taholle, joka on vastuussa”, Jenni tuumasi.

”Teinipolttamisen vähentämisenä sitä aikonaan perusteltiin. Eipä ole paljon näkyny virallisia tutkimuksia, että oliko sillä oikeesti vaikutusta. Amatööritason empiirinen tutkimus on sen sijaan helppo tehä, ja sen pohjalta sanon että kukaan ei ole lopettanu tai jättäny alottamatta pikkuaskien katoamisen myötä”, Markus tilitti.

”Ei järin tieteellistä kuitenkaan”, Aleksi huomautti.

”Nääh. Eihän tiede ole pohjimmiltaan kuin yksi uskonto muiden joukossa”, Markus vastasi.

”Mua vaan vituttaa, että mä oon välillä alkanu töissäkin polttamaan”, Jenni palautti keskustelun alkuperäisille raiteilleen.

”Itsehillinnän puutetta tyttöseni”, Markus tuumasi isällisesti.

”Sanoo mies, joka ei pysty pitämään kaluaan hetkeekään housuissaan”, Jenni vastasi, ”Mutta oikeessahan sä oot. Pitäis ottaa ihteä niskasta kiinni.”

”Onhan näitä nikotiinilaastareita”, Aleksi tuumasi.

”Ne nyt on ihan pelleilyä. Ellei ihtessä ole niin paljon miestä, tai naista, että pystyy tupakoinnin lopettamaan, niin ei siihen Nicoretetkaan auta”, Markus latasi taas oman totuutensa pöytään.

Totuus: en edes yritä avata tätä sen enempää. Totean vain, että jokaisella on omat totuutensa. Joskus, tosin hyvin harvoin, ne ovat useammalla ihmisellä yhteneväiset, jolloin voidaan puhua yleisestä totuudesta.

”Ennen se oli niin hyvä, et osti lauantai-iltana pikkuaskin, siitä anto parit kavereille ni sunnuntaina ei ollu enää yhtään. Nykyään on aina se puoliks poltettu aski odottamassa sunnuntaina keittiön pöydällä.”

”Sikarit? Niitähän saa sekalaisissa paketeissa”, Aleksi jatkoi ideointia.

”Ei hassumpi idea. Joku vaniljasikari vois toimia”, Jenni vastasi, ”Kun ei haluais kuitenkaan kokonaan lopettaa. Jotenkin tää sauhuttelu vaan kuuluu osana ryyppäämiseen.”

”Tai sit vaihat työpaikkaa, ni ei tarvii hermosavuja. Miulla on edelleen se sihteerikön paikka avoinna...”

Markuksen puhuminen keskeytyi, kun puhelin soi. Ja kuten nykyihmisillä on tapana, kaikki toiminta keskeytyy kun yksikin luuri soi. Markus vilkaisi kännykkäänsä. Kyseessä oli 016-alkuinen puhelinnumero, eli vaikutti ensisilmäyksellä lankanumerolta. Numero oli aivan nevöhööd. Työluurin mies oli kuitenkin jättänyt kämpilleen, joten työasioita puhelu ei koskenut. Niinpä mies vaivautui vastaamaan.

”Sanna MediaPexiltä moi. Oisko sulla hetki aikaa?”

Voi jumalauta. Puhelinmyyjä. Sekin vielä.

Soittoaika oli erikoinen puhelinmyyjälle, mutta kaipa Sannalla oli suunnaton tarve kesälomarahoille. Ja mikäs siinä, jos haluaa tehdä lauantai-iltaisin ylitöitä. Puhelinmyyntifirmathan käyttävät joustavia työaikoja yhtenä rekrytointivalttinaan. Tosin puhelinmyyntifirmoja ei saa enää sanoa puhelinmyyntifirmoiksi. Sillä sanalla kun on kuulemma nykyisin negatiivinen arvolataus. Mistähän lie johtuu?

Markus ei kuitenkaan häkeltynyt, vaan vastasi luuriin että aikaahan on vaikka maailman ääriin. Sen jälkeen hän laittoi puhelimesta kaiuttimen päälle ja laski kännykän rappusille.

” ... ihan hyvällä asialla lähdin soittelemaan, me soitetaan ihan vain tietyille valituille asiakkaille tästä uudesta tarjouksesta ... ”

Sanna jaksoi kyllä puhua. Kolmikkomme kuunteli hiljaisuuden vallitessa naisen ääntä. Ääni oli rauhoittava, hypnoottinen jopa. Sitä kuunnellessa ja samalla olutta maistellessa tuntui siltä, että elämä on nyt mallillaan.

” ... tosiaan meillä olisi nyt vain harvoille ja valituille suunnattu mainoskampanja, joka maksaa vain 7,95 kuussa ... ”

Kaikki hyvä loppuu kuitenkin aikanaan. Sannan oli hetken hiljaa, kuin kuunnellakseen, mitä langan toisessa päässä tapahtuu. Sitten kuului:

” ... haloo? ... haloo? ...” -tuut- -tuut- -tuut-

Markus koppasi kännykän rappusilta ja katsoi puhelun kestoa. Näyttö näytti lukua 2:14. Markus laittoi puhelimen kalenteriin merkinnän kyseiselle päivälle. Merkintään tuli vain ytimekkäästi ‘MediaPex: 2.14’.

”Paljon tuli tällä kertaa?”, Jenni kysyi.

”Kaks neljätoista. Ei kovin häävisti”, Markus vastasi.

”Paljos se all-time ennätys olikaan?”, Aleksi kysyi.

”Se on jotain yli yheksän minuuttia. Se on huima pohja”, Markus tuumasi, ”Sen puhelun aikana teki mieli jo sanoa jotain, niin innokas se miesmyyjä oli.”

”Voi olla, että sitä ei kukaan enää ylitä”, Aleksi pohti.

”Luultavasti joo. Muutenkin nykyään tuntuu, ettei nää jaksa puhua yksikseen niin kauan kuin ennen. Oisko lie ohjeistettu välttämään liian pitkiä puheluita. Jos tänä kesänä ei tuu  yhtään hyvää tulosta, ni mie lopetan tän harrastuksen”, Markus sanoi.

Kolmikon takana oli jälleen liikettä. Tällä kertaa siellä oli liikkeellä isompi joukkue. Kaksi jäsentä konttasi katua pitkin pinkit hameet päällään. Oli vaikea sanoa, että kumpaa sukupuolta konttaajat edustivat, sillä heidän päässään oli nahkainen huppu jonka ainoa reikä oli suun kohdalla. Kaulassaan oli kaulapanta, josta lähti ketju kohti taluttajaa.

Taluttajia oli puolisen tusinaa, osa miehiä ja osa naisia. Osalla oli nahkaiset koppalakit päässään. Muutenkin nahkaa, kumia ja PVC:tä oli yllä enemmän kuin yleinen esteettinen maku antaa myöten. Sen sijaan ei voi sanoa, että kyseisiä vaatteita olisi ollut päällä enemmän kuin laki sallii, koska sellaista lakia ei taida Suomessa olla.

Ensimmäiseksi Markuksen mieleen tuli, että saksalaiset ovat tehneet invaasion Jyväskylään. Mutta se ei voinut pitää paikkaansa. Ne Lapinpolttajat poistuivat maasta jo 40-luvulla. Tämä ei siis voinut olla mikään muu kuin polttariporukka. Se vain jäi ihmetyttämään, että miksi konttaajia oli kaksi ja taluttajien seassa oli sekä miehiä että naisia. Se soti perinteistä polttarihenkeä vastaan.

”Teillä on astetta rajumpi polttarimeininki”, Markus huikkasi.

”Polttarit?”, kuului vastaus.

”Niin, eikös polttarit yleensä ole erikseen miehille ja naisille?”, Markus täsmensi.

”Ei nämä ole mitkään polttarit.”

Tämä vastaus sai myös Aleksin ja Jennin kiinnostumaan aiheesta. Jenni reagoi purskahtamalla iloiseen nauruun. Nauraminen toisten pukeutumiselle on tietysti epäkohteliasta, mutta Jenni ei voinut itselleen mitään. Eikä joukkue tuntunut panevan pahakseen.

Aleksi puolestaan kurtisti silmäkulmiaan eikä malttanut olla tekemättä jatkokysymystä:

”Keitäs työ sitten ootte?”

Joukkueesta astui lähemmäs vatsakas, kumisella hupulla varustettu mies. Vain suu ja silmät olivat esillä. Nahkaiset liivit, tiukat nahkapöksyt ja iso pinkki käsilaukku täydensivät asustuksen. Mies oli selvästi joukkueen puhemies, koska muut eivät tehneet elettäkään vastatakseen.

”Me ollaan SEETA ry:stä, pienellä iltakävelyllä tässä”, Huppupää sanoi möreällä rintaäänellä.

”Ni kai sä tarkotat SETA ry:tä?”, Aleksi kysäisi.

”Ei kun nimenomaan SEETA ry:tä. Seksuaalinen epätasa-arvoisuus ry. Me ei vaan olla vielä niin kuuluisia kuin tää yhden een järjestö. Mutta täältä tullaan”, Huppupää vastasi, ”Meillä on enemmän tätä S/M -osastoa, kuten järjestön nimikin varmaan kertoo. Mutta se on vain osatotuus. Meitä riittää monenlaiseen junaan.”

”Aika huomiota herättävä iltakävely teillä”, Aleksi jatkoi.

Sinällään oli outoa, että seksuaalisesti kaikkein tavanomaisinta linjaa ylläpitävä Aleksi oli se, joka kyseli eniten. Tämä saattoi johtua siitä, että Markus oli jo perehtynyt aiemmin kyseisen järjestön toimintaan. Tosin Markus oli todennut, että järjestö ei ollut juuri se hänen juttu. Jenni puolestaan ei saanut naurultaan sanottua mitään.

”No joo. Mut me ollaan tulossa tuosta rannasta, oltiin Munakoisoristeilyllä”, Huppupää sanoi.

”Eikös se ole nimeltään Munaristeily ja reissaa Hesasta Viroon”, Markus täsmensi.

”Ei, nyt sä taas sekotat siihen kuuluisampaan versioon. Tää meidän oma juttu on nimenomaan Munakoisoristeily ja se on avoin kaikille, ei ainoastaan homoille.”

”Mutta meno on varmaan samanlaista kuin Munaristeilyllä?”, Aleksi kysyi.

”Osittain, mutta ei kuitenkaan ihan.”

Vahvistaakseen sanojaan Huppupää kaivoi laukustaan esiin munakoison, joka oli päällystetty XL-kokoluokan kondomilla. Risteilyn nimen alkuperä helähti välittömästi kristallinkirkkaana kaikkien kolmen mieleen. Aleksi epäröi hieman, uskaltaako kysyä enää mitään, mutta uteliaisuus voitti:

”Mitäs teillä on ohjelmistossa lähitulevaisuudessa?”

”Uus risteily on jo tekeillä, sen työnimi on ‘reikä se on rotallakin’. Kiinnostaisiko osallistua?”

”Ei kiitos”, Aleksi sai vaivoin sanottua.

Viimeisin vastaus toi Aleksin verkkokalvoille sellaisia mielikuvia, joita mies ei välttämättä olisi halunnut koskaan nähdä. Näillä mielikuvilla oli myös se vaikutus, että illalliseksi nautittu härkäateria halusi takaisin ylös. Niinpä Aleksi heitti hissin päälle ja tyhjensi mahalaukkunsa sisällön yläkautta Jyväsjärveen.

Jenni liotteli edelleen jalkojaan järvessä. Onneksi Jennillä on nopeat refleksit, joten jalat nousivat nopeasti kuivalle maalle. Markus ojensi Aleksille käsipaperin, johon mies sai pyyhittyä suupielensä.

”Kun nuori mies oksentaa, ni se on kun laittais rahaa pankkiin”, kuului Jennin myötätuntoinen kommentti.

Luku 24. Lauantai 21.5.2011, klo 22, Jyväskylä, Rantaväylä.

Kenttäjohto ajoi parhaillaan Rantaväylää kohti pohjoista. Poliisitunnuksin varustetussa miekkataksissa, eli Transuporterissa, oli kaksi ihmistä. Tai siis kaksi poliisia. Tällä kertaa Kenttäjohtopartiossa oli edustettuna ylikonstaapeli ja vanhempi konstaapeli.

Ylikonstaapeli on poliisihierarkiassa ylempiarvoinen toimija, mutta tässä tapauksessa varsinaisesta master/slave -toiminnasta ei ollut kyse. Tämä parivaljakko on nimittäin toiminut työparina jo pitkään ja omaksunut varsin tasa-arvoisen hallintomuodon. Molemmat siis vittuilevat ihmisille yhtä paljon.

Analyyttisillä silmillään Kenttäjohdon poliisit havaitsivat sataman liepeillä, tarkemmin sanoen venelaitureiden lähistöllä, erikoisen näköisen retkueen: yksi mies oksensi parhaillaan satama-altaaseen ja yksi tyttöihminen katseli paljasjaloin vieressään oksentavaa miestä. Loppuosa seurueesta oli pukeutuneena joko nahka-asuihin, hiostavan oloisiin naamioihin, tai sekalaisiin naisten vaatteisiin.

Kenttäjohto vilkaisi toisiaan:

”Yövuoro.”

Molempien suupielistä tullut lausahdus oli lähinnä hyväntuulinen hymähdys. Näky ei aiheuttanut Kenttäjohdolle toimenpiteitä.

Luku 25. Lauantai 21.5.2011, klo 22, Jyväskylä, Rantaväylä.

SEETA ry:n jäsenet olivat jatkaneet jo matkaansa. Kolmikkomme tuhosi viimeiset pussikaljansa, jotka alkoivat tosin olla tuskallisen lämpimiä. Viimeisten pussikaljojen tilalle olisi pitänyt ottaa kaupasta lonkerot, ne olisivat maistuneet taskulämpiminä paremmilta. Ainakin mojito-lonkero uppoaa ihan kohtuullisesti myös lämpimänä. Mutta eihän sellainen ajatus tullut kaupassa kenellekään mieleen.

Suomalaisella sisulla kaljanloppujen juominen kuitenkin onnistui.

Sisu: luoja ei antanut meille suomalaisille lämmintä ilmastoa, hienoja vuoristoja, ystävällisiä naapurivaltioita, positiivista elämänasennetta, hyväkuntoista tieverkostoa, menestyvää jalkapallomaajoukkuetta tai osaavaa poliittista johtoa. Sen sijaan hän antoi meille Antti Tuiskun, maailman vittumaisimman luonteen ja paljon sisua kaiken tämän kestämiseen.

Joku muu kansakunta tässä nyt veti selvästi välistä. Ruotsalaiset?

Aleksi ehdotti nopeaa pizzeriakeikkaa, jotta hän saisi hieman uutta ravintoa sisuksiinsa. Muuten voisi uupumus viedä voiton liian aikaisin, ilta kun oli vasta nuori. Kellään ei ollut mitään tätä ajatusta vastaan. Joten kolmikkomme päätti lähteä Lutakkoon päin, lähin pizzeria kun sijaitsi siellä.

Rantaa myötäilevällä jalkakäytävällä istui parrakas mies laukkunsa päällä ja esitteli iltaiseen maailmaan sähkökitaransa sointuja. Kitara oli merkiltään Pignose ja se oli itsessään varsin mielenkiintoinen paketti. Siinä kun oli sisäänrakennettuna kaiutin ja patterit. Katusoitteluun siis hyvin näppärä laite.

Soittaja jammaili parhaillaan Black Sabbathin ‘Paranoidia’. Ympärille oli kertynyt pieni joukkio ihmisiä, jotka kuuntelivat hyväksyvän oloisesti Jammailijaa. Osa jopa uskaltautui hieman tanssahtelemaan musiikin tahdissa. Kolmikkomme pysähtyi myös hetkisen ajan joukon jatkoksi.

Biisi loppui ja Jammailija kyseli yleisöltä musatoiveita. Joku älypää karjaisi heti möreällä äänellä:

”Soita Arja Havakan ’Paranoid’!”

Jammailija pyöritti päätään:

”Ei enää, oon soittanu sen nyt kolme kertaa putkeen. Jotain muuta?”

”Made in Hong Kong!”, kuului yleisön joukosta, viitaten Miljoonasateen kappaleeseen.

”No hemmetti, ei huono. Sillä mennään”, Jammailija vastasi.

Yksinkertainen riffi alkoi soida. Jammailija heitti sekaan omia sävelkuvioitaan, saaden biisin kuulostamaan persoonalliselta. Hyvillä trubaduureilla on taito saada kaikki maailman kappaleet kuulostamaan itsensä näköiseltä.

Kun päästiin kertosäkeeseen, niin ‘made in Hong Kong, nainen mulla on, made in Hong Kong, riemu verraton...’ alkoi kuulua spontaanisti yleisön laulamana. Hetki oli esiintyjän ja yleisön välistä vuorovaikutusta parhaimmillaan. Ja vielä väittävät, että klubikeikoilla on yleensä parempi tunnelma kuin ulkoilmatapahtumissa.

Jammailija veti biisin pitkän kaavan kautta ja laulatti yleisöä vielä parin ylimääräisen kertosäkeen verran. Kappaleen loputtua yleisö antoi raikuvat ablodit, kuten asiaan kuuluu. Jammailija kiitti kannustuksesta.

Kolmikkomme joutui jatkamaan matkaansa kohti Lutakkoa. Jammailijan keikka olisi ollut kiehtova, mutta aikataulu alkoi olla tiukoilla, jos meinasi ennen keikkaa käväistä vielä pizzalla. Takaa alkoi kuulua jälleen ‘Paranoidin’ tutut sävelet. Samalla äskeinen Jammailija herkisti kolmikkomme miettimään musiikkialan pieniä hienouksia.

”Mikähän muuten lienee ero pyhäinhäväistyksen ja tribuutin välillä?”, Aleksi jäi pohtimaan.

Jenni mietti hetken:

”Väittäsin eron olevan siinä, et kuka coverin esittää.”

”Toi vois olla totta”, Markus myönsi, ”Jos coverin tekijä on tarpeeks hyvä muusikko ja tarpeeks kunnianhimonen, ni se vääntää biisistä omannäkösensä, mutta kuitenkin tunnistettavan. Huono coverin tekijä joko kopioi biisin suoraan, tai laittaa sinne ehkä vähän säröä taustalle tai raiskaa koko biisin tekemällä siitä alkuperästä huonomman version. Toi äskeinen jätkä oli selvästi tributisti.”

”Nii oli joo”, Jenni jatkoi, ”Ja kaikkea aiempaa saa käyttää, kunhan tekee siitä paremman kun alkuperäinen, tai ees löytää siitä jotain uutta ja nostaa sen esille. Mut joskus joku näennäisen paskakin bändi pystyy luomaan tosi hyvän coverin. Niin kuin Egotrippi ja ‘Rin-tin-tin’.”

”Heviä kuuntelevat tyttäret vois olla hiljaa Egotripistä. Huono esimerkki, mutta muuten kyllä totta”, Markus tuumasi.

”Mä oon vähän kehitelly sellasta teoriaa, et jokanen bändi saa aikaan hyvän biisin, kunhan vaan jaksaa yrittää tarpeeksi kauan”, Aleksi tuumasi.

”Ai niinkun joku Green Day?”, Markus kysyi.

”No vaikka. Nekin vääns vaikka kuinka kauan, ennen kuin sai ‘Holidayn’ tehtyä”, Aleksi sanoi, ”Tai sit joku Kotiteollisuus ja ‘Itken seinään päin’.”

”Väittäsin kyllä vastaan siinä, että on Teollisuudella muitakin hyviä kappaleita”, Jenni tuumasi.

”Mie taas väittäsin, että Tuomas Holopainen on nero. Se sai jopa Kotiteollisuuden kuulostamaan hyvältä”, Markus jatkoi.

”Nyt vuorostaan suomipoppimiehet voikin olla ihan hiljaa”, Jenni naurahti, ”Mut alkuperäseen ideaan, ei Alex kaikki artistit saa kyl mitään hyvää aikaan. Ajattele nyt vaikka Avril Lavignea.”

”Ei vittu joo. Mun pitää vielä hioa tota teoriaa”, Aleksi hieroi leukaansa.

”Suosittelen joo”, Jenni sanoi.

”Kuka etes on Avril?”, Markus kysyi.

”Pissis, joka yrittää leikkiä laulajaa”, Jenni vastasi.

Rupatellessaan kolmikko oli päässyt jo lähelle Pizza Bestiä. Aleksi kuitenkin muisti samalla, että se pulju meni kiinni jo puoli kymmeneltä:

”Voi helvetti, eihän Besti oo enää auki. Eikä täällä taia olla mitään muuta ruokapaikkaa.”

”Älähän huoli”, Jenni sanoi, ”Sarahan pääs tovi sitten töistä, se on varmaan vielä siellä nurkilla. Se varmasti tuo jotain, jos keittiöön on jääny tähteitä. Tai sit jotain siitä kaks-ykköseltä. Mä soitan sille.”

Kaks-ykkönen: ei taaskaan mitään härskiä. Kyseessä on jyväskyläläinen Grilli 21, varsin suosittu paikallisten keskuudessa. Perimätiedon mukaan toiminut paikkakunnalla vuodesta ’77. Nykyisin kaupungissa on kolme tämännimistä gourmet-ravintolaa.

”No hitto. Se vois joo toimia. Ei jaksais enää matkata keskustaan hakeen pizzaa”, Aleksi innostui.

Kolmikko siirtyi seuraavaksi lähemmäs Lutakon Tanssisalia, istuen parkkipaikan reunaan. Autoja ja ihmisiä oli paikalla lupaavan paljon, Lutakko tulisi taas rokkaamaan varsin iloisesti. Jonoa ei vielä ollut, mutta ulkona oli muitakin, jotka odottivat tulevaa keikkaa ulkoilmassa. Iloinen puheensorina täytti parkkialueen.

Itse Lutakon rakennus näytti aivan samalta kuin ennenkin: haalistunutta punaista tiiltä, hieman uusia teräsrakenteita ja ympärillä kauhtunut hiekkapohjainen parkkipaikka. Eli kaikin puolin loistava miljöö.

Entisessä elämässään tiilirakennus toimi Mäki-Matin leipomona. Jokaisella rokkiklubilla on oma historiansa ja entisellä maalaisseudulla tuo on varsin uskottava historiikki. Ja olihan jossain vaiheessa tiilitalo merkitty parkkipaikka-alueeksikin, mutta purkamista kohtaan noussut kova vastustus tuotti tulosta ja vanha, ultramodernin ihmisen silmiin ränsistynyt, rakennus sai jatkaa elämistään.

Kertoja on ylpeä kaikista, jotka edesauttoivat Tanssisali Lutakon tiilitalon säilymisessä. Fight the power! Rage against the machine!

(jälkimmäisessä iskulauseessa mahdollinen yhteys maailman katu-uskottavimpaan bändiin on täysin sattumanvarainen, toim.huom.)

Tosin pelkään, että ennemmin tai myöhemmin tiilitalo silti puretaan. Herran jumala, sehän saattaa jopa muistuttaa jotakuta eletystä elämästä. Nykyajan elämättömässä elämässä sellainen on vaarallista. Joku kansalainen saattaa jopa ryhtyä ajattelemaan omilla aivoillaan.

Lutakon ympäristön pilaa takaa näyttäytyvä kongressi- ja konserttikeskus Paviljonki. Nykyaikaisen, eli muovisen, ja sitä myöten halvan näköinen rakennus on sen verran massiivinen, että sen havaitsee väkisinkin Lutakon tiilirakennuksen takaa. Paviljongissa ei sinällään ole mitään vikaa: akustiikka on hieno, puitteet ovat hienot ja niin edelleen. Mutta sieltä puuttuu sielu, joka tekee keikkapaikasta keikkapaikan.

Sama ongelma on valtaosassa muitakin nykyaikaisia rakennelmia. Ehkäpä se paikan sielu syntyy vasta vuosien ja kilometrien myötä. Eli odotellaan Paviljongin suhteen, ehkä se vielä siitä. Siihen asti siellä esiintyvät vain artistit, jotka luulevat olevansa liian suuria esiintyäkseen Lutakossa. Eli kaiken maailman homppelit, jotka luulevat olevansa jotakin.

Tosin poikkeus vahvistaa tämänkin säännön. Nightwish ei ole homppeli, kuten ei Jenni Vartiainenkaan. Tähän on hyvät perustelut: Tuomas tekee äärimmäisen hienoa musiikkia, Marco on äärimmäisen cool ja Jenni on äärimmäisen hot.

M.O.T.

Tuo ei muuten tarkoita, että Marco on Tuomas. Ihan vain tarkennuksena, etteivät foliohatut saa jälleen liikaa tuulta siipiensä alle. Liika tuuli on näet vaarallista. Tunnetaan myös nimellä trombi.

Tarkoitan tässä sääilmiötä enkä paikallista veritulppaa. Ihan vain tarkennuksena.

Kun Paviljonkia suunniteltiin, niin yövuoro yritti kovasti saada kaupungin päättäjien päätä kääntymään siihen suuntaan, että olisi tehty yhdistetty uusi jäähalli ja konserttiareena. Samaan tapaan kuin ulkomaailmassakin on tapana tehdä. Kaupunki ei kuitenkaan päätynyt tähän vaihtoehtoon, joka on todiste siitä, että Jyväskylän päättäjilläkin on jotain järkeä. Sillä kuka käy jäähallissa musiikkikeikalla? Jäähallissa? Oikeasti?

Kolmikon odotellessa Saraa Markus muisti unen, jonka hän oli nähnyt keskiviikkona:

”Näin muuten ihan kaameen painajaisen tässä viikolla.”

”No millanen oli tarjolla?”, Jenni kysyi.

”Mie olin menossa naimisiin...”

”No niin”, Aleksi huikkasi väliin.

”... ei, tää vaimoehdokas oli kuuma kinkku”, Markus jatkoi, ”Mie halusin sen kanssa naimisiin, sekin toisaalta pelotti sitten heräämisen jälkeen. Mut siis, mie olin ajelemassa hääpaikalle ja siihen tuli kaikenlaista estettä. Puita kaatui tielle, kauheita ruuhkia ja semmosta. Mie kattelin kelloa ja koko ajan vaikutti siltä, että mie myöhästyn. Heräsin ennenkun pääsin perille. Saatana kaikenlaista sitä uneksii.”

”Sulla on selkeesti alitajunnassa halu päästä onnellisesti naimisiin”, Jenni naurahti.

”Hei, miehän oon sanonu että miulla on vaan yks ehto, jonka täyttämällä miun kanssa pääsee naimisiin”, Markus puolustautui.

”Niin se fucking lihisjuttu”, Jenni tuumasi.

”Juurikin se fucking lihisjuttu. Kun nätti nainen kiskasee kylmän lihapiirakan ja lämpimän oluen naamariinsa ilmeenkään värähtämättä, niin se on siinä. Se on jo sellasta sielujen sympatiaa, että sillon voi hyvällä omallatunnolla varata Petäjäveden vanhan kirkon. Mutta voi Jeesus jos joku nainen ton oikeesti tekee.”

Petäjävesi: joku kärpäsenpaskan kokoinen paikkakunta. Hieno kirkko siellä kuitenkin on. Tai siis on ainakin toistaiseksi. Sehän vaatii vain sen yhden sekopään, joka sen tuikkaa tuleen. Tosin luulisi, että Unescon maailmanperintökohdetta vartioidaan jollain lailla.

Kirkkoon pääsee tutustumaan myös laillisesti. Pääsymaksu 5 euroa + ovenavausmaksu. Se on aina hienoa, kun uskonto pystytään kaupallistamaan.

”Tosta tulikin mieleen, luulin alkuviikosta töissä nähneeni Jeesuksen”, Jenni sanoi.

”Kerro.”

”Kävelin palaverista kahvihuoneeseen ja aulassa istu parrakas vaaleehiuksinen nuori jamppa päällään pelkät kuluneet sandaalit ja valkonen kaapu. Se möllötti siinä ja katto mua syvillä silmillään. Hetken olin varma, että tässäkö oli tää elämä. Sitte muistin, että Kuolemallahan on musta kaapu, joten tän oli pakko olla Jeesus.”

”Mitäs sitten tapahtu?”, Aleksi kysyi.

”Se söi siinä leipää ja kalaa. Koitin puhua sille jotain, mut se jutteli ainoostaan ouvolla kielellä, joka kuulosti ihan heprealta. Sit tuli meitin toimitusjohtaja ja vei sen mukanaan työhuoneeseesa. Aattelin et hitto, meillä on Jeesus asiakkaana. Se näyttäs hyvältä CV:ssä.”

”No mites tarina jatku?”

”Kahvihuoneessa mulle kerrottiin, et se oli portugalilainen vaihto-oppilas, jolla ei ollu varaa vaatteisiin, ni se oli kietassu lakanan päälleen. Meitin Lissu oli tarjonnu sille lounaasa, ku se oli näyttäny niin nälkäseltä.”

”Hyvää tarinaa ei piä koskaan pilata liiallisella totuudella. Tostakin jätät pois viimisen osion, niin tarina paranee heti”, Markus opasti.

”Totta. Mut se jätkä sai töitä! Se on nyt meitin kellarissa ja lajittelee kirjanpitoa”, Jenni sanoi.

”Sinällään Jeesus omassa toimistossa olis ihan kätevä”, Aleksi innostui visioimaan, ”Ainakin pikkujouluissa. Muuttais vaan vettä viiniksi ja suosio olis taattu.”

”Ei tohon ihmettä tarvita”, Markus vastasi, ”Muistaakseni ne oli Kaanaan häät, joissa Jeesus tuon tempun teki. Ja luultavasti ne häät kesti useamman päivän, joten Jeesus kerkes takahuoneessa tekaisemaan viiniksi naamioitua kiljua. Siihen aikaan ei ilmeisesti turbohiiva ollu niin tunnettua, joten tommonen tempaus tuntu suureltakin ihmeeltä. Ja muutenkin, miksei se saman tien tehny vodkaa? Viini on paskaa.”

Kaanaa: kylä Tampereella. Tosin Raamatun Kaanaa oli varmaan joku eri paikka.

Samalla hetkellä Sara heilahti Lutakon pihapiiriin Volvo S90:llä. Mukanaan oli grilliltä napattu evästys, tuplahampurilainen tuplamunalla. Saralla oli selvästi silmää sille, mitä ravintoa kannatti tuoda. Tuossa annoksessa kun olivat kaikki antioksidantit, joita sivusuunnassa kasvava yövuorolainen tarvitsee.

Kolmikkomme yritti edelleen houkutella Saraa mukaansa. Se jäi hämärän peittoon, että miksi. Mutta jostain syystä yllättävän moni meistä haluaa baariin mukavaa seuraa. Siinä missä kämpillä kalsarikännejä vedellessään muut ihmiset ovat vain haitaksi, niin baarissa muutama kaveri ikään kuin kuuluu asiaan.

Tuo on sinällään ymmärrettävää, koska housut jalassa on tylsempää kuin kalsareisillaan.

Sara kuitenkin pysyi päätöksessään ja häipyi Volvoineen Tourulaan, jossa odotti ikioma sänky. Puoli tuntia myöhemmin Sara olikin jo kääriytynyt sen pehmeään syliin ja nukkui sikeästi. Tosin vain parhaimmat meistä jaksavat riekkua yöelämässä joka viikonloppu, joten annettakoon tuo Saralle anteeksi.

”Kerran tässä on vielä hetki keikan alkuun, ni mulla olis vielä yks irtojuttu jota oon tuuminu viime aikoina”, Markus sanoi, ”Olisko Kertoja mahollisuuksia saaha tää kirjaan?”

Toki. Varsinkin, jos se ärsyttää Kustannuspäällikköä.

Niinpä Markus jatkoi:

”Tää on semmonen köyhä versio ‘Reservoir Dogsin’ alkukohtauksesta. Siinähän tulee se vaihtoehtonen tulkinta Madonnan ‘Like a Virginistä’.”

”Mua pelottaa jo valmiiksi. Mutta anna tulla”, Aleksi tuumasi.

”Anna Puu ja ‘Riko minut’. Siinä laulussa on selkeesti aivan hirmunen nymfo, semmonen Levottomat 3 -sloganin tyyppinen ‘kun mikään ei riitä’ -tapaus. Sit se tyttö lopulta löytää ihtelleen hillittömän panomiehen, tai jonkun fistaajan. Tyttö tietää, et sen paikat ei oo koskaan enää entisellään sen panon jälkeen, mut se ei voi itelleen mitään. Joten se sanoo, et ‘riko minut rakkaani, ehjäksi en enää tahtoisikaan’.”

”Johan oli taas”, Jenni hymähti, ”Ensinnäkin sä raiskaat ihan harmittoman poppikappaleen. Taas yks biisi on pilalla. Ja toisekseen sä raiskaat Dogsin aloituskohtauksen tolla vertauksellas. Se leffa on timanttia, tää kirja ei.”

”Nääh. Tässä maailmassa raiskataan biisejä sitä tahtia, et yks lisää tuntuu lähinnä ei-missään”, Markus jatkoi, ”Mieti vaikka kaikkia pornofilmejä. Niidenkin taustamusiikki on alun perin varmaan ihan tosissaan tehtyä, mut nekin on kaikki pilattu lyömällä ne armottoman jyystämisen taustalle.”

”Nii, tai pianon ääressä on joku idealistinen muusikko joka alkaa tehä tulevaa klassikkoa”, Aleksi jatkoi, ”Mut puolessa välissä sävellystä se tajuaa et ‘ei vittu, tästä tuli taas tätä pornomusaa’. Tai sit Poliisiopistojen The Blue Oyster Bar -kohtaukset, joissa soi taustalla Bimbo Jetin ‘El Bimbo’. Siinä on oikeesti biisi, joka on pilattu ikuisiksi ajoiksi.”

”Voi helvetin kuustoista, on meillä taas puheenaiheet”, Jenni huokaisi.

Voi helvetin 16: Yleensä aamun tunteina kuultu lausahdus, kun sänkykumppani paljastuu luultua nuoremmaksi. 

”Mutta missä on Mr. Pink?”, Aleksi kysyi.

Luku 26. Lauantai 21.5.2011, klo 22, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

Kolmikkomme jonotti Lutakon portailla sisäänpääsyä. Jonoa oli kertynyt jo kohtuullisesti, mutta lämmin ilta takasi hyvät jonotteluolosuhteet. Tosin suomalaiset ovat muutenkin maailman kilteimpiä jonottajia. Vaikka ulkona olisi paukkuva pakkanen, tai niskaan sataisi taivaan täydeltä räntää, niin suomalaisille ei tarvitse kuin näyttää oikea suunta ja jono syntyy kuin itsestään.

Jos haluat aiheuttaa todellista pahennusta, niin kokeile jonossa etuilemista. Baarijonossa tuskin pääset tuon tempun jälkeen sisään, mutta se on silti kokeilemisen arvoista. Pieni vaara on, että joku ärhäkkäämpi kanssajonottaja läväyttää lentopallomailalla. Todennäköisempää kuitenkin on, että jonosta kuuluu vain ärtynyttä supinaa ja saat vihaisia katseita. Suomalaiset kun ovat huonoja pitämään omista oikeuksistaan kiinni.

Aleksi maiskutti Saran tuomaa hampurilaista ja tutkaili muita jonottajia. Siinä oli aika perinteinen kattaus yövuorolaisia. Muutama hevipuolen edustaja, jotka näemmä suostuivat näyttäytymään hieman kevyemmän rockin keikalla. Aika paljon normaalin oloisia ihmisiä ja joitain entuudestaan tuttuja naamoja, jotka käyvät täällä säännöllisesti sivistämässä itseään, välittämättä niinkään esiintyjästä. Jonossa oli myös muutama bilehile, jotka luultavasti olivat eksyneet väärään paikkaan.

Markus keskittyi sen sijaan tutkailemaan yhtä pariskuntaa, joka kaulaili toisiaan jonossa. Nainen oli todella kaunis ja vartaloltaankin suhteellisen virheetön. Mies sen sijaan oli perusmallin suomalainen, eli persjalkainen ja isomahainen kyrmyniska. Kaulailu oli sen mallista, että kyseessä nimenomaan oli toisilleen läheinen pariskunta.

Se ei olisi ollut Markukselle mikään tutkailun aihe, jos kyseessä olisi ollut peruskomea mies susiruman naisen kanssa. Sellaisia pariskuntia näkee Suomessa yhtenään. Mutta harvemmin homma menee näin päin, mitä edessä olevalla parilla. Markus jäi miettimään, että millähän avuilla mies on tuollaisen beiben onnistunut pokaamaan.

Ja kun Markusta ei ole varustettu perisuomalaisella häveliäisyydellä, niin miehellä oli helppo keino saada asiasta selvyys. Se tunnetaan suorana kysymyksenä. Markus meni koputtamaan Kyrmyniskan olkapäätä ja kysäisi:

”Moi... onko siulla saatanasti rahaa vai helvetin iso kyrpä?”

Kyrmyniska kääntyi hitaasti kohti Markusta. Miehen kääntösäde oli sen verran iso, että mies tarvitsi ympärilleen metrin tilaa kääntyäkseen. Muut jonottajat säikähtivät, että moinen yrmy varmasti löisi ensin ja kysyisi vasta sitten, että mitä tuli sanottua. Kyrmyniska kuitenkin yllätti taikomalla kasvoilleen varsin ystävällisen ilmeen.

”Anteeksi kuinka?”, Kyrmyniska sanoi sen verran matalalla äänellä, että se kieltämättä herätti kunnioitusta kaikissa jonottajissa.

Markus täsmensi asiaansa:

”Niin ei millään pahalla... mutta jollain konstillahan sie oot saanu noin upean daamin itelles.”

Kyrmyniska repesi nauramaan:

”Ai joo... ei ole tolkuttomasti rahaa, eikä kyllä tolkutonta varustustakaan. Kai mulla sitten vain kävi kerrankin elämässä suunnaton tuuri.”

Markusta tämä vastaus ei täysin tyydyttänyt. Mieleen tuli kaksi prinsiippiä, jotka menivät tuossa vastauksessa päin helvettiä. Ensinnäkin sana ‘kai’ ei ole uskottava sanamuoto. Miehen pitää tietää mistä puhuu, siihen ei sana ’kai’ kuulu. Toisekseen, tuurilla ei saa tuollaisia beibejä. Markus tiesi sen kokemuksesta.

Asian tarkempi selvittäminen olisi kuitenkin turhan vaikeaa. Pankkikortin PIN-numeron saisi kyllä virolaisten avulla selville varsin helposti, mutta itse kortti oli Kyrmyniskan lompakossa, ja lompakko oli miehen takataskussa. Kortin kaapiminen sieltä olisi aika riskialtista. Puhumattakaan siitä, että tarkistaakseen sen toisen faktan joutuisi kaapimaan miehen housut nilkkoihin. Ja tämä kaikki suoraan portsareiden silmien alla.

Joten Markus tyytyi sanomaan:

”Okei, tämä selvä. Ja hyvää keikkaa.”

”Sitä samaa”, Kyrmyniska ja Beibe sanoivat yhteen ääneen.

Luku 27. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

Kolmikkomme läpäisi lipuntarkastuksen ja luovutti takkinsa narikkaan. Jälleen olivat taivaan portit, tai Lutakon tapauksessa paremminkin taivaan portaat, avoinna; Lutakossa kun tanssisali on yläkerrassa. Ensin tulee vastaan itse esiintymislava ja kapeamman salinosan kautta pääsee peremmälle, lavan taakse, jossa sijaitsee baaritiski.

Vähäiset pöydät ja tuolit ovat siroteltuna baaritiskin edustalle ja välikäytävälle. Täällä kun ei sivistellä seuraamalla keikkaa pöydän ääressä istuen ja seurustellen, vaan keikka katsotaan lattialla seisten ja vierustovereiden kanssa sosialisoituen.

Markus ja Aleksi suuntasivat suoraan salin perälle, baaritiskille. Jenni ei pitänyt niin kiirettä, hän yritti kuumeisesti löytää Naapurin tytön yleisön seasta. Keikan alkamishetki oli jo käsillä ja ihmisiä alkoi olla aika paljon pakkautuneena lavan lähistölle. Se vaikeutti huomattavasti etsintää.

Eikö olisi kannattanut tulla jo aiemmin, niin porukkaa olisi ollut vähemmän? Tästä ongelmasta saat Jenni syyttää vain itseäsi.

Jenni kohotti kätensä ilmaan ja näytti yläilmoihin keskaria. Ei järin soveliasta käytöstä hienolta (?) naiselta. Jennin vieressä ollut aviopari arveli, ettei Jenni tarkoittanut heitä mutta loi silti paheksuvan katseen Jennin suuntaan. Jenni ei jaksanut välittää asiasta. Tässä oli muutakin murhetta ihan tarpeeksi.

Jenni kirosi, että oli sokaistunut Naapurin tytöstä niin paljon, ettei ollut tarkkaillut muita saman seurueen jäseniä. Jos tunnistaisi jonkun heistä, niin voisi käydä kysymässä sen punapaitaisen tytön perään. Se saattaisi vaikuttaa hieman oudolta kysymykseltä, mutta paskat siitä.

Naapurin tyttöä ei kuitenkaan näkynyt missään. Eikä muitakaan sen näköisiä kasvoja, joita Jenni olisi mahtanut nähdä Sohwin edustalla. Pieni ahdistus alkoi kalvaa mieltä. Se alkoi pienenä epämukavana tunteena mahanpohjassa ja raivasi hiljalleen tietään kohti aivoja. Pieneen ahdistukseen löytyisi kuitenkin apu baaritiskiltä. Joten Jenni päätti keskeyttää etsintänsä hetkeksi tuloksettomana.

Jennin kävellessä kohti salin takaosaa Markus ja Aleksi kävelivät onnellisen näköisinä vastaan. Molemmilla oli käsissään huurteinen, joten onnellisuuden syytä ei tarvinnut kauaa hakea. Markus näytti kädellään Jennille, että pojat suuntaavat lavan edustalle. Jenni näytti vastaavasti käsimerkeillä, että hakee kaljan ja tulee perässä. Jenni kuitenkin huomasi baaritiskillä Minnan, yhdessä miehensä kanssa. Voi helvetti, tämäkin vielä.

Voi vittu, eikö tästä Minnasta päästä nyt kerta kaikkiaan eroon? Ei tämän kertojan homma olekaan niin helppoa kuin olen kuvitellut. Joudun siis vielä kerran toteamaan, että tämän kohtauksen jälkeen Minnaan emme enää törmää. Ja anteeksi tästä.

Kaikkineen yksittäinen ihminen häviää kaupunkiin hyvin täydellisesti silloin, kun yrittää eksyä tarkoituksella samoihin paikkoihin. Sitten kun yrittää kaikin keinoin vältellä sitä samaa yksittäistä ihmistä, niin se tulee varmasti vastaan joka ikisessä baarissa ja kassajonossa. Kohtalolla on kieroutunut huumorintaju. Tai sitten kohtalo on vain tavan vittupää.

Sinällään Jennillä ei ollut mitään Minnan tapaamista vastaan. Jenni olisi vain paljon mieluummin tehnyt sen joku toinen ilta. Silloin olisi voinut keskittyä paremmin itse Minnaan. Tänään operaationa oli kuitenkin vain ja ainoastaan Naapurin tytön metsästäminen, Minnan ollessa siihen nähden vain häiritsevä tekijä.

Lisäksi Minnalla oli miehensä mukanaan, jota Jenni ei voi sietää. Miehen ulkonäössä ei ole vikaa ja varmaan mies on ihan fiksukin, koska on saanut Minnan rengastettua. Siitä ei ole kyse. Sen sijaan miehellä on aina Jennin nähdessään se sama kiimainen ilme naamallaan. Sinällään Jenni voisi joskus harkitakin 2H+K kimppakivaa. Mutta ei tuon miehen kanssa.

Tuossa edellä K tarkoittaa tietenkin kundia ja H... no, parempi etten sano mitään. JYU:n naistutkimuksen laitos kuulemma odottaa tämän kirjan julkaisua jo kiihkeänä ja Kustannuspäällikkö kielsi sen takia kaikki naisia halventavat sanat. Odotankin naistutkijoiden hampaisiin joutumista pelokkaana. Ja hieman kiihottuneena.

Sen sijaan totean, että naisilla on ihmeellinen suhtautuminen pitkiä ja/tai kiimaisia katseita luoviin miehiin. Nuorempana tuntuu halventavalta, kun miehet katsovat. Sitä pahempi tunne tulee vasta, kun naisen vanhetessa ja rupsahtaessa miehet lopettavat katsomasta.

Keskiajalla odotettu elinikä oli alhaisempi, joten tämäkin ongelma on vain pahentunut nykyaikana. Nykyään on tosin pätevää plastiikkakirurgiaa tarjolla. Mutta eihän sekään ihmeisiin pysty, kun oikein kunnolla rupsahtaa.

Samaan aikaan toisaalla = salin toisella puolella:

Markus ja Aleksi kehittivät itselleen hyvät asemat keikkaa varten. Kaikki alkoi olla kohdallaan, odotettavissa oli kaikin puolin hyvä keikkailta. Olut maistui edelleen erittäin hyvältä, porukkaa oli tupa täynnä ja tunnelma alkoi yleisön seassa olla hyvä. Pojilla oli vallattuna reunapaikat, josta näkisi hyvin lavalle ja josta olisi helppo käydä välillä täydentämässä juomavarastoa.

Valitun paikan akustiikka ei ollut paras mahdollinen, mutta elämä on täynnä pieniä kompromisseja. Aito hifisti ei olisi jäänyt tähän kohtaan sekunniksikaan, mutta he ovatkin onnellisia vain omassa kotistudiossaan. Keikkapaikoilla on hifistien mielestä aina huono äänentoisto tai vaihtoehtoisesti laulaja laulaa epävireisesti. Tai mikä pahinta, joku yleisöstä intoutuu laulamaan mukana ja pilaa äänimaiseman täydellisesti. Kauheata.

Tällä kertaa ei onneksi näyttänyt olevan hifistejä paikalla, joten poikien puolesta sekin asia oli kunnossa. Kaikki oli siis valmista. Kohtalo ___________ puuttui kuitenkin peliin.

Jos et henkilökohtaisesti usko kohtaloon, niin vedä viiva sanan 'kohtalo' yli ja kirjoita tuohon tyhjään tilaan sana 'kömpelyys'.

Aleksi nimittäin otti yhden askeleen taaksepäin. Tämä nyt ei sinällään ollut vielä kovin kohtalokasta. Kengän alle sattui kuitenkin tyhjä Breezer-pullo, jonka joku sivistymätön asiakas oli salakuljettanut sisälle ja jättänyt lojumaan lattialle. Maku näytti olevan Pineapple, tosin Aleksi ei sitä ehtinyt huomata.

Pullo horjautti Aleksin pois tasapainostaan ja mies meinasi kaatua suoraan taaksepäin. Onneksi ihmisillä tasapainoaisti on työvuorossa 24/7. Kyseinen aisti sai Aleksin huitomaan käsillään ja hakemaan tasapainoa takaisin. Aleksin kädet halkoivat hetken ajan komeasti ilmaa, heiluen isoissa kaarissa suuntaan jos toiseenkin. Mies onnistuikin pysymään pystyssä, vaikka vain vaivoin.

Kädet eivät kuitenkaan tehneet niin nopeita liikkeitä, että keskipakoisvoima olisi onnistunut pitämään kädessä olleen tuopin sisällön tuopin sisällä. Joten kultaisensävyinen neste, joka myös oluen nimellä tunnetaan, teki lyhyen ilmalennon päätyen takana seisoskelleen naisen vaalealle paidalle.

Nainen ei selvästikään ollut valmistautunut osallistumaan ‘miss märkä T-paita’ -kisoihin, koska hän alkoi protestoida kovaäänisesti. Naisen huuto tuli kovaa ja korkealta, joten hän kuulosti lähinnä palosireeniltä. Vaikka kyseessä on tässä yhteydessä pelkkä kielikuva, niin tällä kertaa ei oikeastikaan oltu kaukana totuudesta. AH-03127 -mallin palosireenille kun ilmoitetaan äänenvoimakkuudeksi 114 dB ja ihmisen huuto liikkuu 90 dB:n ja 105 dB:n välimaastossa.

Aleksi yritti selittää asiaa, mutta Palosireenin äänenkäytön yli ei kuulunut mitään. Osa yleisöstä luuli, että tanssisalissa oli oikea palohälytys päällä ja lähtivät kiireellä kohti lähintä hätäuloskäyntiä. Järjestysmiehet saivat kuitenkin vakuuteltua ihmisille, että mitään hätää ei ole. Saatuaan ihmiset rauhoittumaan järkkärit lähtivät etsimään metelin aiheuttajaa.

Palosireenin miesystäväkään ei tuntunut olevan järin innoissaan Aleksin tempauksesta. Aleksi päätteli sen siitä, että mies oli päättänyt ottaa varsin vahvan otteen Aleksin rinnuksista. Tarkemmin katsoen Aleksin jalat eivät enää tässä vaiheessa koskettaneet lattiaa. Se entisestään vahvisti Aleksin aavistusta siitä, että miesystävä saattoi olla hieman hermostunut.

”Cabin crew, please take your seats for landing”, oli ensimmäinen asia, jonka Aleksi tässä tilanteessa osasi sanoa.

Miesystävä häkeltyi Aleksin lausahduksesta sen verran, että irrotti otteensa. Näin Aleksi palasi maan kamaralle, pienen telemarkin saattelemana. Kauaa Aleksi ei kuitenkaan saanut olla rauhassa, vaan seuraavaksi tuntui vahva ote niskassa. Se oli puolestaan järjestysmies, joka lempeän jykevällä otteellaan lähti kuljettamaan Aleksia kohti ulkoilmaa.

Markus yritti vielä selittää asiaa parhain päin, mutta tiesi itsekin että peli oli jo menetetty. Jos heität baarissa kaljat naisen päälle, niin lähtöhän siitä yleensä tulee. Ja se on ihan oikein. Moisesta alkoholin väärinkäytöstä pitääkin rangaista.

Järkkärit eivät olleet mitenkään kohtuuttomia, joten Markus olisi saanut jäädä edelleen seuraamaan keikkaa. Yöelämän tärkeimpiä ohjeita kuitenkin on, että kaveria ei jätetä. Joten hetken päästä molemmat poikamme istuivat Lutakon portailla. Markus tarjosi Aleksille tupakan ja miehet alkoivat kehitellä uutta suunnitelmaa.

”Voihan vittu”, Aleksi tuumasi syvällisesti.

”No älähän ny. Iltahan on vasta nuori. Nyt lähetään keskustaan ryyppäämään.”

Luku 28. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

Jenni yritti näyttää kiinnostuneelta, kun Minnan mies selitti miten hyvä hän on tekemään ruokaa. Jennin pitäisi kuulemma ehdottomasti mennä joskus maistamaan miehen tekemää punaisen paprikaista patapalapaistia. Joopa joo. Jälkiruuaksi olisi varmaan tarjolla punaviiniä ja hyvää, tai ainakin kohtalaista, seksiä. Kiitos, mutta ei kiitos.

Onneksi Jenni osaa mainiosti näytellä kiinnostunutta. Se on peruja työstä mainostoimistossa, jossa pitää päivät pitkät istua tylsissä palavereissa tai kuunnella työhuoneessa asiakkaiden tylsiä ideoita. Päivästä toiseen kun kaikki toitottavat sitä samaa: mainoksissa pitää olla nuorekkuutta, dynaamisuutta ja sopivan kilttiä huumoria.

Ja joka kerta kun Jenni ideoi itse jotain mainoskampanjaa, niin se tyrmätään heti ‘poliittisesti epäkorrektina’, ‘tiettyä ihmisryhmää loukkaavana’, ‘naista alistavana’ tai ‘liian seksistisenä’. Saatana, Jenni vain sattui pitämään sellaisista mainoksista. Ei olekaan ihme, että työpaikan vaihto oli tässä vaiheessa ollut jo pitkään Jennin haaveena. 

Tämänkertaisen juttutuokion keskeytti Minnan käsilaukku, joka alkoi surista voimakkaasti. Tai eihän laukku tietenkään surissut, vaan jokin siellä sisällä. Jennin korvaan se kuulosti ihan vibraattorilta. Tosin kuulosti aika epäuskottavalta, että Minna olisi ottanut lelujaan mukaan baariin. Laukun tarkempi sisältö jäi tällä kertaa arvoitukseksi. Minna nosti laukustaan vain värinähälyttävän puhelimensa.

Minna jutteli lyhyen puhelun ja sen jälkeen tuumasi:

”Justukselle on noussut kova kuume. Lähdetään kotiin.”

”Kyllä, kulta”, Minnan mies vastasi, ”Pidä Jenni mielessä se ruokatarjous.”

Jenni yritti kohauttaa olkapäitään siten, että eleen voisi tulkita monella eri tavalla. Jenni ei halunnut vastata myöntävästi, koska se olisi valehtelua. Ja valehtelu on syntiä, opettavat jeesustelijat. Jennillä kun ei ollut pienintäkään aikomusta pitää tarjousta mielessään sekuntia pidempään.

Justus: Minnan poika. 4-vuotias näsäviisas pikkuvanha kodin hirmu. Justuksen isä ei ole, vastoin kaikkien tietämystä, tämä Minnan kiimaisesti tuijotteleva aviomies vaan joku manolo Mallorcalta.

Eli saatiinhan me tietokannan avulla Minnankin suhteen selville jotain mielenkiintoista. Harmi, että Minna taitaa kotihuolien myötä hävitä tästä tarinasta. Juuri kun olisi saatu jotain positiivista värinää tähän sivuhahmoon.

Jenni ei yhtynyt Kertojan harmistukseen Minnan poistumisesta, vaan tuumi itsekseen enemmänkin näin: ‘no niin, Minna ja miehensä häipyivät kuvioista. Tämähän meni kuin elokuvissa. Nyt baaritiskin kautta, ja ellei muu auta, niin sitten alistetaan pojatkin etsimään Naapurin tyttöä.’

Luku 29. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, alakaupunki, Matkakeskus.

Pojat olivat lähteneet kävelemään kohti keskustaa. Aleksi puhui puhelimessa Jennin kanssa. Koska tämä keskustelu oli lyhyt, kohtuullisen merkityksetön ja lisäksi se käsitellään uudelleen seuraavassa luvussa, niin ei ole syytä toistaa sitä tässä.

Pojat ylittivät Rantaväylän ylittävän sillan ja huomasivat Matkakeskuksen luona kaksi valkoisiin pukeutunutta naista. Tässä ei tietenkään ollut mitään ennenkuulumatonta, vaikka suomalaiset eniten vaatetuksessaan tummia sävyjä suosivatkin. Poikien huomion kiinnittikin se seikka, että naiset olivat ilmiselvästi päivävuorolaisia.

Ja päivävuoron naiset kahdestaan alakaupungilla, tähän vuorokaudenaikaan, ilman turvajoukkojen suojelua oli sellainen yhtälö, että se tiesi varmuudella ongelmia. Moinen näky nimittäin houkuttelisi yövuoron epämääräisempää ihmisainesta luokseen samalla tavalla kuin kesäkeleillä parvekkeella päällä oleva valo kerää sekalaisia yöpörriäisiä ympärilleen.

Hyönteispohjaisilla ja yövuoropohjaisilla Pörriäisillä on muitakin yhteisiä piirteitä. Molemmat ovat huonoryhtisiä, ehkä jopa selkärangattomia. Ne ovat aina siellä mihin niitä ei kaipaa: joko kahvikupissa tai kauppakeskuksen tuulikaapissa. Naaman lähellä pyöriessään hivenen ärsyttäviä, mutta muutoin yleensä harmittomia viipertäjiä.

Pörriäiset: tyyppejä, jotka ovat vieneet yövuorolaisuuden vielä astetta pidemmälle ja jättäytyneet tietoisesti järjestäytyneen yhteiskunnan ulkopuolelle. Sosiaalituet kelpaavat toki edelleen.

Nämä ovat juuri niitä hahmoja, jotka ilmestyvät katukuvaan keväisin kelien lämmitessä. Kukaan ei tiedä mistä he tulevat. Syksyisin kelien viiletessä he taas katoavat kuvasta, vain palatakseen seuraavana keväänä. Siivet puuttuvat, muuten heitä voisi luulla isokokoisiksi muuttolinnuiksi.

Vaikka Pörriäiset yleisesti ottaen ovat vaarattomia, niin ei tarvita kuin se yksi häiriintynyt yksilö, joka päättää käyttää vartalostaan löytyvää piikkiä. Silloin homma muuttuu nopeasti ärsyttävästä hengenvaaralliseksi. Piikin kokoluokka ei yleensä ole itsessään vaarallinen, mutta sen erittämä hermostomyrkky on jotain, jota kannattaa välttää kaikin keinoin. Hyvällä tuurilla se vain kirvelee hieman, mutta huonolla tuurilla...

Ja jos kaksi päivävuorolaista piikitettäisiin nyt kuoliaaksi, niin vuorojen välinen rauhallinen yhteiselo saattaisi jälleen räjähtää ilmisodaksi. Viimeksi näin kävi jokunen vuosi sitten, kun päivävuorolaisia hakeutui kaupungin viemäriverkostoon. Tai eksyi, riippuen katsantokannasta. Pörriäiset pitävät viemäreitä omana valtakuntanaan eivätkä he suhtautuneet suopeasti tunkeilijoihin. Niinpä seuraukset olivat varsin vakavat. Päivävuorolaisista kolme kuoli ja kaksi joutui sairaalahoitoon.

Päivävuoro syytti sen jälkeen sanomalehtien yleisönosastoilla ja nettifoorumeilla yövuoroa turhasta väkivaltaisuudesta. Yövuoro yritti puolustautua sanomalla, että viemäriverkostoon ei voi eksyä vahingossa. Ja vaikka eksyisikin, niin ei sinne vain voi mennä jos on yhtään kiinnostunut omasta terveydestään.

Päivävuoro ei kuitenkaan ollut lepyteltävissä millään. Kuumana käynyt väittely sai vielä lisävauhtia, kun muutama euralainen trolli heitti omaa juttuaan muun keskustelun sekaan. Tämän seurauksena yksi päivävuorolainen tukehtui vedettyään herneen liian syvälle nenäänsä ja täysimittainen sota oli valmis.

Päivävuoro masinoi sen jälkeen liekinheitiniskuja viemäreihin, tarkoituksenaan savustaa Pörriäiset ihmisten ilmoille. Se epäonnistui surkeasti. Kotikenttäedun turvin Pörriäiset kävivät menestyksekästä sissisotaa. Muut yövuorolaiset tukivat Pörriäisiä tekemällä öisin barrikadeja kaupungin pääkaduille, sekoittaen varsin tehokkaasti kaupungin liikenteen.

Hallitus määräsi tämän jälkeen kaupunkiin poikkeustilan ja päivävuoro sai sillä verukkeella suljettua kaikki kaupungin kuusi Alkoa. Lisäksi päivävuoro päivysti kaupungin rajoilla ja käännytti pois kaikki alkoholia tuovat kuorma-autot. Hyvin pian kaikki alkoholipitoiset juomat loppuivat myös kaupoista. Yövuoro piti tätä rikoksena ihmisyyttä vastaan ja sen poliittinen siipi kanteli asiasta EU:n ihmistuomioistuimeen.

Suoraan toimintaan painottunut yövuoronosa puolestaan kosti iskemällä päivävuoron kaikista pyhimpään, Lyseon lukioon. Jälkikäteen osa yövuorostakin on myöntänyt, että maailman vanhimman suomenkielisen oppikoulun vandalisoiminen saattoi olla pieni ylilyönti. Koko kaupunki oli kaiken tämän jälkeen täysin sekaisin monta kuukautta. Vasta YK:n johtamat rauhanneuvottelut johtivat toivottuun tulokseen ja tilanne rauhoittui.

Tilanne oli siis nyt erittäin uhkaava. Onneksi poikamme eivät pelkää tarttua härkää sarvista. Tai tässä tapauksessa Pörriäistä piikistä. Pojat riensivätkin äkkiä naisten juttusille, aikomuksenaan puhua naisille järkeä. Naiset paljastuivat oletettua nuoremmiksi, ikää vähän päälle kaksikymmentä. Teoriassa molemmat olivat ihan nätin näköisiä pakkauksia.

Mummomallinen meikkaus ja lakanamainen asustus loivat kuitenkin erehdyttävän vahvan tanttamaisen kokonaiskuvan. Voisi olettaa, että molemmat olivat olleet aiemmassa elämässään rippileirillä isosina. Ainakin habitus sopi siihen ihmistyyppiin täydellisesti.

Markus ehti ensin naisten viereen. Toinen Isosista löi Markuksen käteen Herätkää-lehden ja molemmat sanoivat yhteen ääneen:

”Tiesittekö, että Jeesus voi pelastaa teidätkin?”

Aleksi ja Markus katsoivat toisiaan. Nyt oltiin pahasti kusessa. Tästä ei voisi seurata mitään hyvää.

Luku 30. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

Jenni yritti selvitä väkijoukossa kolmen juomansa kanssa ja etsi samalla kuumeisesti Aleksia ja Markusta. Kuumeisuutta aiheutti käsissä olleet juomat: oluet Jennille ja Markukselle sekä amppari Aleksille. Ei olisi pitänyt ahnehtia liikaa juomia, mutta jono tiskille oli ollut tuskastuttavan pitkä, kuten aina juuri ennen keikan alkua. Se oli saanut Jennin ahnehtimaan liikaa. Eli ottamaan pojillekin juomat.

Lopulta Jenni pääsi kyynärpäätaktiikkaa hyväksikäyttäen etenemään tanssisalin toiseen päähän, lähemmäs ulko-ovea. Poikia ei kuitenkaan näkynyt missään. Voi paska. Ja kädet hikosivat, juomat alkoivat lipsua otteesta. Missään lähellä ei ollut pöytääkään, johon olisi voinut laskea juomat. Järkkärillekään ei kehdannut mennä sanomaan, että ‘auta, ahnehdin vahingossa liikaa juomia’.

Kääntyillessään ympäri Jenni melkein tönäisi Naapurin tyttöä, joka ilmestyi kuin tyhjästä Jennin viereen. Meni hetki, ennen kuin Jenni tajusi kuka oli kyseessä. Kun silmät lopulta tunnistivat tutut kasvot, niin Jennin sydän pompahti yhden lyönnin liikaa. Kyseinen rytmihäiriö ei kuitenkaan ollut terveydelle vaarallista, koska tässä oli kyse pelkästä kielikuvasta.

Samalla tukalan tilanteen aiheuttaneet juomat tulivat todellakin tarpeeseen. Ei kuitenkaan siksi, että Jenni olisi tarvinnut rohkaisuryyppyä. Jenni ei enää ihan vähällä hermoile ihmissuhteissaan. Kokemus tuo tässäkin asiassa itsevarmuutta ja niitä kokemuksia Jennillä on jo kohtuullisen paljon. Sen sijaan juomien avulla pääsi helposti avaamaan keskustelun, joten Jenni kysäisi:

”Moi. Tota... voisitko sä auttaa mua?”

”Moi...?”, Naapurin tyttö paljasti pienen hymyn, ”Mitä sulla oli mielessä...?”

”Mun piti tuoda nää juomat kavereille, mut en löydä niitä enää mistään. Eikä tässä oo pöytää, mihin mä voisin nää laskea.”

Jenni jäi hetkeksi ajattelemaan, että kaikenlaisilla ensirepliikeillä sitä näemmä aloitellaan tutustumista suuren rakkauden kohteeseen. Seuraava repla pitäisi kyllä olla jo hieman fiksumpi. Naapurin tyttö ei tietenkään voinut tätä tietää, joten hän otti kaksi juomaa käsiinsä. 

”Kiitti”, Jenni sanoi ja väläytti hurmaavimman hymynsä.

Kyseinen hymy oli jo teininä harjoiteltu huippuunsa peilin edessä. Joten hymy ei mennyt imelyyden puolelle, vaan oli kutakuinkin täydellinen. Eli ei mikään Pepsodent-hymy, vaan yksinkertaisesti vain helvetin nätti perushymy. Jenni oli havainnut, että kyseinen hymy toimi yleensä todella hyvin, joten hän viljeli sitä usein tavatessaan potentiaalisia kumppaneita.

Tosin yleensä Jennin potentiaaliset kumppanit olivat jo valmiiksi bi-suuntautuneita. Tai vähintäänkin tietoisia siitä, että Jenni edustaa sitä tyylisuuntausta. Joten sikäli tämä tilanne oli hieman oudompi. Naapurin tytöstä kun Jennillä ei ollut vielä mitään tietoa. Ei edes nimeä. Mutta siitä huolimatta hymy kannattaa aina.

”Tässä oli joku hässäkkä hetki sitten. Mä en oikein nähny mitä siinä tapahtu, mutta osa porukkaa lähti portsarien kanssa pihalle. Oisko ne sun kaverit ollu siinä osallisena?”, Naapurin tyttö sanoi.

”Kaverit tuntien se on ihan mahdollista. Siinä tapauksessa ne ei näitä juomia tarvii. Maistuisko sulle kalja tai amppari?”

”Mä en tykkää kaljasta. Mutta tuon appelsiinin mä voin tietty ottaa. Kiitti.”

”Ei kestä. Mä oon Jenni.”

”Tiia.”

Tiia: ... ... krmh... anteeksi, tietokanta näyttäisi nyt olevan offline, tai sitten nettiyhteys on katollaan. Palaan tähän osioon hetken kuluttua.

Helvetin nettitikut.

Tiia. Jennin mielestä se oli erittäin nätti nimi.

Jenni ei kuitenkaan oikein tiennyt, miten jatkaa jutustelua. Ensimmäistä kertaa pitkään aikaan Jenniä jännitti. Joten Jenni päätti soittaa Aleksille ja varmistaa, mitä äsken oli tapahtunut. Samalla sai lisäaikaa keksiä maailmanhistorian paras aloitusrepliikki. Aleksi vastasikin nopeasti.

”Mihin te katositte?”, Jenni kysyi.

”Lennettiin pihalle. Mä horjahin ja lennätin kaljat yhen naisen päälle”, Aleksi vastasi.

”No niin just. Sun kömpelyys on kyllä ihan tuttua. Mut katellaan keikan jälkeen, mä vaikka soitan siinä”, Jenni tuumasi ja lopetti puhelun.

Puhelua ei kannattanut pitkittää liikaa, jottei Tiia ennättäisi hävitä yleisön joukkoon. Tosin se ei ollut todennäköistä. Tiialla kun oli Jennin maksama ja tarjoama juoma kädessään, joten nopea katoaminen olisi ollut Tiian puolelta epäkohteliasta. Ja tuollainen naapurintyttö tuskin on epäkohtelias luonne.

Vieläkään Jennin mieleen ei tullut mitään loistavaa avausta, jolla jutustelun olisi voinut aloittaa. Ainoa, mikä tuli mieleen oli kaamea ‘onko sun vanhemmat simpukoita, koska sä olet tuollainen helmi’. Sillä ei todellakaan ollut tässä yhteydessä käyttöä.

Hiljaisuus on kuitenkin se kaikkein huonoin konsti aloittaa keskustelu, joten Jenni päätti sitten mennä jollain tavanomaisen lattealla aloituksella. Ja onhan iskulauseiden viljeleminen muutenkin nyky-yhteiskunnassa yliarvostettua. Jenni päättikin kysyä sen kaikkein ilmeisimmän:

”Mitä sä sitten tykkäät juoda?”

”Ööh... maitoa? Mut sä et varmaan tarkottanu sitä. Siideriä, makeita drinkkejä... tyttöjuomia”, Tiia vastasi ja hymyili vienosti.

Jenni upposi totaalisesti Tiian silmiin ja tuohon hymyyn. Tässä tytössä oli paljon viattomia piirteitä, mutta silmäkulmassa oli pieni häivähdys pilkettä. Lisäksi kaiken tuon kiltteyden alla saattoi olla pientä, tosin piilevää, tuhmuutta. Ainakin jos katsoi todella tarkkaan.

Jenni ei voisi kuvitella seurustelevansa jonkun kanssa, joka on perisuomalaisen kiltti kaikissa tilanteissa. Jenni vahvan luonteensa kera vain kävelisi moisen tytön yli ja se ei olisi reilu lähtökohta ihmissuhteelle. Tiian kiltin pinnan alla saattoi kuitenkin olla jotain, johon voisi tarttua. Kiltin tytön pinta saattoi olla vain hämäystä.
Luku 31. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, alakaupunki, Matkakeskus.

Aleksi tarkkaili hermostuneena Matkakeskuksen ympäristöä. Sekalaisia silmäpareja näkyi jo siellä täällä. Kadunkulmissa, porttikongeissa, pusikoissa. Kaikenlaisissa urbaaneissa koloissa, johon Pörriäinen vain saattoi itsensä ahtaa. Yhdet silmät näkyivät myös kaivonkannen välistä, ei kovinkaan kaukana poikien nykyisestä sijainnista.

”Teiän olis paras poistua täältä”, Markus yritti puhua Isosille järkeä.

”Meillä on oikeus olla tässä”, molemmat Isoset puhuivat edelleen yhteen ääneen.

”On, on... mutta kukaan ei voi taata teiän turvallisuutta tähän aikaan illasta”, Markus jatkoi.

”Jumala huolehtii meistä”, latasivat Isoset.

”Epäilen kyllä vahvasti, että Jumala laskeutuis tähän aukiolle pelastamaan teiät Pörriäisten kynsistä”, Aleksi vastasi.

”Pörriäisetkin ovat Luojan luomia, heilläkin on sydämessään rakkaus”, Isoset jatkoivat vankkumattomasti.

Aivopesu on hieno keksintö.

”Pörriäiset on kylläkin postmodernin yhteiskunnan ja sen luoman ahistuksen aikaansaamia olentoja. Moisen ahistuksen myllertäessä rakkaus on aika koetuksella”, Markus sanoi.

”Mutta Jumala on luonut kaiken. Ja Jumala on rakkaus.”

”No ei kyllä ole rakkaus. Jos lukee yhtään vanhaa Testamenttia, niin se jamppa on todella verenhimonen ja pitkävihanen. Amalekilaisten kansakin tuhotaan kolmeen kertaan”, Markus tuhahti.

Kiihkouskovaisten kanssa väitteleminen tuo ihan mielenkiintoista sisältöä tylsään päivään. Mutta ei kannata odottaa väittelystä syntyvän mitään sen hedelmällisempää. Sama pätee kaikkiin uskontokuntiin.

Myöskään mitään Antiikin Kreikan kaltaista virallista väittelytaitoa ei kannata soveltaa, koska vastapuoli ei pelaa samoilla säännöillä. Ilkkumiseen ei kuitenkaan kannata sortua, koska ihmisillä on kuitenkin se uskonnonvapaus.

Tällä hetkellä Markus ei kuitenkaan väitellyt mielenkiinnosta, vaan hän aidosti halusi selvittää tilanteen parhain päin. Itse asiassa hän ei olisi halunnut väitellä ollenkaan, mutta jotenkin keskustelut uskovaisten kanssa ajautuivat aina tähän samaan inttämiseen. Ja joka ikinen kerta hän hermostui.

”Sinä irrotat nyt asioita oikeasta kontekstistaan”, Isoset vastasivat.

”Miten niin? Jos Jumala on kaikkivoipa, niin hää ei ole jättäny Raamattuun tulkinnanvaraisia kohtia. Ja siitä huolimatta mie Luojan luomana voin irrottaa tekstinpätkiä miten haluan. Jumalahan on luonut miut omaksi kuvakseen”, Markus alkoi päästä vauhtiin.

”Tuo on Jumalanpilkkaa.”

Tällä kertaa Isoset eivät puhuneet yhteen ääneen, vaan toinen Isonen puhui ja toinen teki ristinmerkin. Moinen röyhkeys oli ilmeisesti pyydettävä anteeksi, ihan vain sen varalta jos Jumala sattuisi olemaan kuulolla.

”Väitätkö sie, että mie en näytä Jumalalta?”, Markus kysyi.

Vastausta ei kuulunut. Isoset eivät kuitenkaan tehneet elettäkään lähteäkseen. Pörriäiset tuntuivat hiipivän jo niskan takana. Aleksin oli myönnettävä, että tämä osa kaupunkia kuului öisin Pörriäisille ja heillä oli perusteltu oikeus puolustaa omaansa noin röyhkeiltä ja/tai itsetuhoisilta naisilta.

Aleksin sympatiat olivat siis tässäkin asiassa vahvasti yövuoron puolella. Ainoa ongelma oli, että Aleksi ei halunnut ottaa kontolleen seuraavaa vuorojen välistä sotaa. Mutta tilanne näytti sen suhteen pahalta. Asiaa ei auttanut sekään, että Markus alkoi päästä vasta vauhtiin:

”Kertokaas miulle, että miksi Jumala on luonu kannabiksen?”

”Jumala testaa lapsiaan luomalla maailmaan erilaisia syntejä.”

”Ja sekö ei muka ole todiste siitä, että Jumala on kusipää?”

Toinen Isosista läpsäytti Markusta avarilla poskelle:

”Tuo on Jumalanpilkkaa.”

Näemmä uskovaisetkin osaavat antaa ärpäköitä avareita. Markuksen hieroessa poskeaan Aleksi vilkuili hermostuneena ympärilleen. Osa Pörriäisistä oli jo uskaltautunut esille piilopaikoistaan. Ne kulkivat tosin vielä hieman tunnustellen ja varoen visusti katuvaloja. Ei kuitenkaan kestäisi enää kauaa, kun ne olisivat keränneet tarpeeksi porukkaa ja rohkeutta tehdäkseen täysimittaisen rynnäkön.

”Markus...”

Onneksi Pörriäisiltä puuttui selkeä johtaja. Tämä ei ollut sattumaa. Johtajuus kun liittyy yhteiskunnan peruselementteihin ja kaikkea sellaista Pörriäiset haluavat karttaa viimeiseen asti. Organisoidulla hyökkäyksellä Pörriäiset olisivat tehneet Isosista jo selvää jälkeä. Mutta toisaalta ilman selkeää johtajaa oleva ihmisjoukko voi olla hyvinkin arvaamaton.

Onneksi Markus malttoi vihdoin luovuttaa:

”Alex, ei tästä nyt vaan tule yhtään mitään. Mitä hittoa myö keksitään?”

Aleksi ei keksinyt mitään muutakaan, joten hän katsoi vaivihkaa ylöspäin ja kuiskasi:

”Kertoja, hoidahan nämä kaksi turvallisemmille vesille.”

Käskystä.

Ihmisten turvallisuus ei niin minua kiinnosta, mutta saadaan ainakin tämä jankkaaminen loppumaan.

Isoset tunsivat niskassaan kevyen otteen, joka siirsi heitä pienen matkan. Tuntui kuin he olisivat leijuneet ilman halki, siirtyen poikien vierestä autonsa viereen. Outo ote niskassa oli hyvin kummallinen, hieman pelottavakin. Toinen Isosista sai kuitenkin vapisevin käsin Volvon keskuslukon päältä ja molemmat horjahtivat autoon sisälle.

Auto taisi olla malliltaan C30. Jos se Volvon malli on C30, jossa on lasinen takaluukku? En tunne näitä nykyautoja niin hyvin. Ovat kaikki niin samanlaisia. 480:ssä ainakin oli aikoinaan moinen takaluukku, mutta tämä Isosten auto oli kyllä jotain tuoreempaa mallia.

Vaikka eihän tällä ole mitään väliä. Vaikka minä sanoisin, että kyseessä oli Volkswagen Polo, niin sinähän uskoisit. Eikö olekin vittumaista, kun joudut vain luottamaan minun sanoihini?

Joka tapauksessa hetken päästä Volvo pärähti käyntiin ja poistui Matkakeskuksen luota kohti Tourulan siltoja. Aukion reunamille kertyneet Pörriäiset olivat seuranneet tapahtumien etenemistä lähietäisyydeltä. He olivat nähneet, kuinka ihan kuin tyhjästä ilmestyi sankka sumupilvi, joka heilautti tuulenpuuskan tavoin Isosia. Jopa Pörriäiset tiesivät, että tämä oli vastoin kaikkia tunnettuja luonnonlakeja.

Seuraavina viikkoina Matkakeskuksen tapahtumista puhuttiin kaupungissa paljon. Uskonnollisissa piireissä puhuttiin ‘Jumalan kädestä’, joka oli koskettanut kahta lähetystyöntekijää. Yövuorossa sen sijaan huhuiltiin ufosta, joka oli laskeutunut Matkakeskuksen päälle. Seuraavina viikonloppuina baarien soitetuin kappale olikin Martti Servon & Napanderin ‘Ufo tarjosi kaakaon’.

Mitään todistusaineistoa ei tapahtumasta tietenkään ollut, joten skeptikot ympäri maailman pääsivät jälleen naureskelemaan toisten hyväuskoisuudelle ja pätemään omilla teeseillään. Kaupungin jalkapalloihmiset sen sijaan luulivat puhuttavan Maradonasta eivätkä oikein tajunneet, että miten koko asia liittyi Jyväskylään. Kaupungin ylpeys JJK pärjää kyllä ilman Maradonan käsimaaleja.

Matkakeskus-incident: kustannusyhtiöltä tuli tästä kohtauksesta minulle kirjallinen varoitus. Kertojan kun ei olisi soveliasta puuttua itse tarinan tapahtumiin. Mutta oli se sen arvoista, eihän noita uskovaisten jorinoita jaksa kukaan kuunnella. Ja kieltämättä huomion kohteena oleminen oli minulle ihan hauskaa vaihtelua. Vaikka väärässähän sekä päivä- että yövuoron veikkaukset olivat.

En nimittäin ole Jumala. En ole edes Jeesus, vaikka sokkotreffeillä minulle kerran sanottiinkin että ‘voi Jeesus minkä näköinen sinä olet’. Se oli muutenkin aika hämmentävä kommentti, koska en mielestäni juurikaan muistuta Jeesusta. Ulkonäköni on aika erilainen enkä osaa tehdä suuria ihmeitä. Paitsi tietysti sängyssä, vink vink.

En myöskään tunnusta olevani tunnistamaton lentävä esine. Yleensä vain suutun siitä, jos minua esineellistetään. Erityisen korkealentoiseksikaan minua ei voine kutsua, paitsi ajatusten osalta. Ja tunnistamatontakin on vain mahan ainainen kasvaminen.

Jumalana toimiminen kyllä kiinnostaisi suuresti, jos paikka sattuisi olemaan avoinna. Ainakaan työkkärin sivuilta en löytänyt tietoa miten Jumalaksi voisi hakeutua, mutta parhaat työpaikathan ovat yleensä työkkärin ulkopuolella. Joten jos joku voi auttaa tässä asiassa, niin ottakaa yhteyttä. Jumala ei kyllä varmaan koskaan ole sairaslomalla, joten sairastuuraajaksi pääseminenkin voi olla vaikeaa.

Itseäni kiinnostaisi pohtia, että onko Jumalan työ perusmallinen ysistä viiteen -homma vai onko se mahdollisesti kolmivuoroa? Mutta Kustannuspäällikkö repii tuolla harvoja hiuksiaan sen näköisenä, että lienee parasta palata itse tarinaan.

Markus ja Aleksi seisoivat vielä Matkakeskuksen pihassa. Pörriäisten silmäparit olivat hävinneet näkyvistä. Pojat olivat taas kaksistaan, joten tilanne oli pelastettu. Oli siis aika lähteä tallaamaan kaupunkia ylöspäin, kohti keskustan baareja. Yön hyvä teko oli nyt tehty, seuraavan oluen voisi ottaa hyvällä omallatunnolla.

Pojilla ei ollut sen tarkempaa suunnitelmaa, mihin he olivat seuraavaksi menossa. Kävelykadun suuntaan jalat kuitenkin veivät. Hieman molempien mielessä taisi olla kaupungin ainoa virallinen erotiikkaravintola eli Punainen Lyhty. Tosin kaikki maailman ravintolat ovat jollain muotoa eroottisia, osasta vain puuttuu suunnitelmallinen striptease ja/tai topless-tarjoilijat.

Janokin oli alkanut vaivata poikiamme, sitä se ylämäkeen kävely teettää. Ja Jyväskylä on yksi niistä harvoista kaupungeista, jossa on enemmän ylä- kuin alamäkiä, joten poikiamme janottaa varsin usein. Niinpä pojat olivat erittäin tyytyväisiä, kun kadulla tuli vastaan Pub Anneli. Baarin virallinen nimi taitaa nykyään olla Anneli Suomela, mutta useimmat käyttävät siitä nimeä Pub Anneli tai vielä tuttavallisempaa muotoa eli pelkkää Annelia.

Markus bongasi Annelin ovelta Samun, joka näemmä toimi tänään Annelissa pokena. Yleensä miestä näki kadun toisella puolella Giggling Marlinin ovella, mutta ihmiset yleensä siirtyvät sinne, missä on töitä tarjolla. Sitä taidetaan kutsua liikkuvaksi työvoimaksi.

Markus oli tutustunut Samuun baarissa, kuinkas muutenkaan. Baarityöläisenä Samun asiakaspohjaiset baarikäynnit rajoittuivat perinteisten iltojen ulkopuolelle. Miestä näki baareissa asiakkaan ominaisuudessa yleensä sunnuntaisin tai maanantaisin, jotka tunnetaan myös ammattilaispäivinä.

Myös Markus hyödyntää tasaisin väliajoin pomon asemaansa ja eksyy baarin puolelle vielä alkuviikosta. Moiset ammattilaispiirit ovat Jyväskylässä varsin pienet, joten Samun ja Markuksen kohtaaminen oli aikanaan ollut väistämätöntä.

Samukin on pesunkestävä yövuorolainen, joten pojilla oli synkannut aikanaan hyvin. Ja vaikka näin ei olisikaan käynyt, niin poken kanssa kannattaa aina sosialisoitua, jos se vain on mahdollista. Siitä voi olla yllättävää hyötyä.

Pojat heilahtivat Samun juttusille ja nopean kuulumisten vaihdon jälkeen päättivät poiketa Anneliin yhdelle. Tai ehkä useammallekin. Aleksia paikassa häiritsi sen sisältämä karaoke. Mutta kuunteleehan sitä hetken, kun pakko on. Markus sen sijaan kelpuutti ilomielin kaikki paikat, joissa vain myytiin lempijuomaansa alkoholia.

Luku 32. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

No niin, tietokanta on palautettu toimintaan.

Tiia: 25-vuotias, opiskelee yliopistossa journalistiikkaa. Opinnot lähes gradua vaille valmiit. Vaalea polkkatukka, söpöt naapurintytön kasvot. Todella trimmi kroppa, joka on perua pesäpalloharrastuksesta. Pelaa ykköspesistä, joka ihmisten kielellä tarkoittaa ykkösdivaria. Harrastuksesta voi jo päätellä, että on kotoisin Pohjanmaalta, tullut Jyväskylään yliopiston takia. Rakkaudessa ollut epäonninen, luulee olevansa kirottu miesten kanssa.

Oikeasti kirouksia ei tietenkään ole olemassa. Paitsi tietysti haitilainen voodoo.

Palataan tässä välissä ajallisesti kaksi minuuttia taaksepäin ja esitellään vielä yksi päähahmo, kun tähän näemmä sellainen tupsahti.

Tiia seisoi keikkayleisön seassa ja tunsi olonsa hieman orvoksi. Hän kun ei yleensä käy baareissa. Nytkin oli innostunut lähtemään mukaan vain, koska muut olivat maanitelleet aikansa. ‘The others’ oli tässä tapauksessa muut pesisjoukkueen jäsenet. Tiia kyllä pitää Järjestyshäiriöstä, mutta kuuntelee musiikkia mieluummin levyltä kuin livenä.

Pari joukkueen jäsentä oli ehtinyt löytää itselleen yleisön seasta kiinnostavaa miesseuraa ja keskittyivät juttelemaan heidän kanssaan, yrittäen samalla tuoda esiin parhaita puoliaan. Loput joukkueen jäsenet olivat joko omien miestensä kainalossa, tai tunkeutuneet ihan eturiviin odottamaan keikkaa. Joten Tiia oli tällä hetkellä aika lailla yksin.

Tiiaa ei kuitenkaan oikeastaan harmittanut se, että hänet oli jätetty oman onnensa nojaan. Hän oli jo tottunut olemaan itsenäinen. Sen sijaan näin monen pariskunnan yhteisen hauskanpidon katseleminen harmitti. Tiian viimeisin suhde oli päättynyt jo puoli vuotta aiemmin. Yhden illan juttuja Tiia ei harrasta, eikä koulussa tai harrastusten parissa ollut tullut vastaan ketään edes etäisesti kiinnostavaa. Se, että olisi jonkun kanssa vain, koska hetkittäin tuntuu siltä ei tuntuisi reilulta toista osapuolta kohtaan.

Pesisjoukkueen kautta miehen löytäminen oli aika epätodennäköistä, sillä naispesisjoukkueen ympärillä ei pyöri miehiä tungokseksi asti. Mikä sinällään on maailman kahdeksas ihme. Tai Superpesiksessä varmasti komeita miesbäkkäreitä riittäisi, mutta Tiia ei pelannut Superpesiksessä. Eikä tulisi koskaan pelaamaankaan. Lahjakkuutta olisi varmaan riittävästi, mutta innokkuutta harjoitteluun ei.

Sen sijaan kuntosalilla olisi luullut tavanneen jo jonkun. Mutta ei. Miehiä kyllä pyöri salilla, jumalaisen komeitakin, mutta he olivat kiinnostuneita enemmän omasta ulkonäöstään kuin Tiiasta. Tai sitten he olivat muuten vain idiootteja. Missä kaikki mukavat miehet ovat, silloin kun sellaiselle olisi todella tarvetta!? Sitten niitä kyllä olisi tarjolla, kun jo seurustelee.

Tiia oli puolen vuoden jälkeen jo pahassa puutteessa, niin turvallisen olkapään kuin seksinkin suhteen. Näin pitkään Tiia ei ollut joutunut olemaan ilman sitten lukioaikojen. Hiljalleen se yhden illan suhdekin alkoi houkutella. Aikuisella tytöllä on tietysti leluja joilla helpottaa puutosta, mutta kaksin olisi parempi kuin yksin.

Harmitusta aiheutti myös äiti, joka muisti kysellä vähän väliä, että onko mitään tapahtunut seurusteluosastolla. ‘Ei ole’ oli jo liian tutuksi tullut vastaus. Tiia oli yrittänyt sanoa äidilleen, että hän kyllä ilmoittaisi sitten, kun jotain uutta tällä saralla tapahtuisi. Mutta eihän äiti kuunnellut. Sellaisia ne äidit ovat.

Ja Lutakostakaan tuskin löytyisi apua seuranpuutteeseen. Rokkijätkät kun eivät Tiiaa niin houkutelleet. Olisi pitänyt vain jäädä tänään kotiin nukkumaan. Voisi huomenna herätä aikaisin, käydä kevyellä lenkillä, tehdä rauhassa aamupalaa ja lukea kunnolla kevään viimeiseen tenttiin. Kyseessä ei ollut sen tärkeämpi asia kuin sosiologia, sivuaine siis. Mutta silti. Sekin olisi hyödyllisempää kuin tämä.

Toisaalta juomien hinnatkin hieman häiritsivät. Tiia kun ei ole rikkaasta perheestä kotoisin, joten hän joutui toistaiseksi tulopuolella tyytymään opintotukeen ja Keskisuomalaisen toimittaja-avustajana toimimiseen. Niistä tuleva tili ei ollut järin lavea, joskin Tiia oli todella tyytyväinen että oli yleensä päässyt Keskariin töihin opiskelunsa ajaksi. Tai vaikka pysyvästikin. Jyväskylä kun oli hiljalleen saanut Tiiankin pauloihinsa.

Jos olet rikas paskiainen, niin tiedoksi että kaikkien vanhemmilla ei ole varaa tukea lastensa opiskelua. Tervetuloa todelliseen elämään.

Alkuillasta ylihintaisten juomien ostaminen oli ollut perusteltua, kun seurana oli ollut oma joukkue jonka kanssa oli voinut juoruta ja pitää hauskaa. Nyt sen sijaan perustelut ontuivat. Miksi juoda ylihintaista viinaa baarissa yksin, kun saman voisi tehdä huomattavasti halvemmalla kotonaan? Jokaisen drinkin hinnalla kun voisi käydä kampuksella pariin kertaan syömässä. Ja tämän illan aikana niitä juomia oli tullut jo ostettua ehkä pari liikaakin. Se aiheutti pientä väsymystä, vaikka kello olikin vasta hätäisesti yli yksitoista.

Itse asiassa, mikä estäisi lähtemästä nukkumaan jo nyt? Muilla tytöillä olisi kyllä hauskaa ilman häntä. Tiia ottikin yhden askeleen kohti rappusia. Keikkalipun hinta menee kyllä ihan hukkaan, jos lähtee nyt. Joten komento takaisin. Ei, kyllä keikka pitää kuitenkin katsoa. Tai pitääkö?

Paskat, olkoon koko keikka. Laittaisi kotona Häiriön levyn soimaan, niin sehän olisi melkein sama asia. Vessassa voisi vielä käydä, niin voisi rauhassa kävellä kotiin ja katsella kaupungin yöllistä menoa. Siinä saisi samalla sopivan iltalenkin. Kyllä, tämä olisi hyvä suunnitelma.

Ottaessaan pari askelta kohti vessaa Tiia melkein törmäsi tummahiuksiseen naiseen, joka kantoi liian montaa juomaa mukanaan.

Muuttuiko Tiian elämä pysyvästi tämän kohtaamisen seurauksena? Minä sen jo tiedän, mutten kerro sitä vielä. Kaikki entisajan tarinaniskijät hirttäisivät minut, jos menisin paljastamaan moisen asian ennen aikojaan.

Eikä sitten saatana kurkita kirjan loppuratkaisua.

Luku 33. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, keskusta, Pub Anneli.

Markuksella oli edessään surullinen näky: tyhjä lasi. Suomalaisen miehen blues oli siis jälleen voimissaan. Jostain syystä Viikatteen ‘Kuu kaakon yllä’ soi jossain aivolohkojen välissä ‘aamu sarastaa ja me valmiiksi varromme iltaa...’ Onneksi tämä kaihomielinen tila oli helposti korjattavissa.

”Siun vuoro hakea juomaa”, Markus tuumasi Aleksille.

Aleksi poistui baaritiskille ja Markus tunsi käden ristiselässään. Kääntyessään hän näki kauniin naisen hymyilevän leveästi. Pakettiin kuului raidoitetut hiukset, kauniit kapeat kasvot, mukiinmenevä vartalo, kimalteleva toppi, minihame ja suihinottosaappaat. Pikaisen tarkastelun perusteella kyseessä oli ilmiselvä kaunotar.

”Moi”, kajahti heleästi Kaunottaren huulilta.

Kasvot olivat Markukselle tutut jostain kaukaisuudesta. Hän oli nähnyt tämän tytön ennenkin. Jos ei tässä elämässä, niin sitten edellisessä. Ja luultavasti harrastanut seksiä. Itse asiassa siitä Markus oli melko varma, että seksiä oli harrastettu. Luultavasti jonkun säälittävän aamuyön ei-niin-säälittävä kännipano, koska sen tarkempia muistikuvia ei ollut.

”No moi. Sitä on lähetty radalle?”, Markus vastasi.

”Joo”, kuului vastaus.

Kaunottaren silmistä paljastui heti, mitä hän oli tullut Markukselta hakemaan. Tuon katseen Markus oli nähnyt naisten parissa monta kertaa aiemminkin. Joka kerta se kuitenkin sai aikaan suuren hyvänolon tunteen, johon ei kyllästy koskaan. Puhumattakaan nosteesta, jonka tuollainen katse tekee itsetunnolle.

Kaunottaren nimi ei vain millään tullut mieleen. Yksi ikävimpiä tilanteita on jutella jonkun kanssa, jonka tietää tuntevansa mutta ei saa millään mieleensä, että mistä yhteydestä tämän tuntee. Tai että ei muista edes nimeä. Se kun on melkoinen tunnelmantappaja, jos joutuu kysymään nimeä sellaiselta, joka muistaa sinut vallan hyvin.

Markuksen ja Kaunottaren keskustelu pysyi siis toistaiseksi hyvin yleisellä tasolla. Markus yritti esittää sellaisia kysymyksiä, joilla saattaisi selvitä Kaunottaren nimi. Homma ei kuitenkaan toiminut toivotulla tavalla. Sen sijaan kaikesta paistoi läpi, että Kaunotar olisi hyvinkin valmis viettämään laatuaikaa, vaikkapa saman tien. Tämä harmitti Markusta, koska hän oli itsekin ihan valmis laatuajan viettämiseen ja nimen unohtaminen saattoi siihen nähden olla ikävä haittatekijä.

Markus oli kuitenkin siitä tyytyväinen, että Kaunotar oli noinkin kiihkeällä tuulella. Ilmeisesti Markus oli kuitenkin suoriutunut edellisellä kerralla ainakin kohtuullisesti, koska Kaunotar halusi uusintaa noin kovasti. Heh, heh. Vanha pukki hoitaa näemmä hommat kotiin myös astetta kovemmassa humalassa.

Aleksi palasi lopulta juomien kanssa. Nyt olisi hyvä mahdollisuus selvittää nimiasia. Ihmisethän yleensä paljastavat nimensä, kun heidät esitellään. Aleksi toimikoon asian suhteen tärkeässä sivuroolissa.

”Tässä on Aleksi”, Markus sanoi.

”Moi”, Kaunotar vastasi ja kääntyi heti takaisin Markukseen.

Sekään suunnitelma ei siis onnistunut. Hitto. Kaunotar puhui, puhui ja hiveli Markusta vaivihkaa sieltä täältä. Markus yritti sen sijaan kuumeisesti saada nimen mieleensä.

Anni... ei. Arja... ei. Tarja... ei. Eija... ei.

Markuksen ja Kaunottaren jutut luistivat hyvin. Aleksissa sen sijaan oli havaittavissa pientä varautuneisuutta. Siihen Markus oli jo tottunut, Aleksi oli aina tuollainen ventovieraiden parissa. Sen sijaan Kaunotar oli hyvinkin ilomielinen otus.

Mutta se nimi. Heidi... se kuulostaisi tutulta. Eiköhän tämä ole Heidi? Pitäisikö ottaa riski ja mennä sillä nimellä?

”Tiedätkö, mun poikakaveri on jo kolmatta viikkoa työreissussa”, Kaunotar sanoi ja iski silmää.

Ei sittenkään. Heidillä ei ollut poikaystävää. Kukahan hitto tämä nyt oli?

”Mitäs teiän iltaan on sisältyny?”, Kaunotar kysyi.

”Käytiin Lutakossa, Järjestyshäiriö oli keikalla”, Markus vastasi.

”Se on hyvä bändi.”

Toivottavasti Kaunotar ei kysy Järjestyshäiriöstä mitään, Markuksella kun ei edelleenkään ollut orkesterista mitään käsitystä. Siitä oli pitänyt huolen Aleksin kohtalokas/epäonninen kompastuminen.

Toisaalta Markus olisi voinut valehdella jotain ihan muutakin. Mutta valehtelua kannattaa välttää, ne kun yleensä paljastuvat jossain vaiheessa.

Elina... ei. Anna... hetkinen, enhän minä ole koskaan edes ollut kenenkään Annan kanssa. Jenna... ei. Hanna... ei.

Lopulta Kaunotar teki lopullisen aloitteen:

”Haluisitsä kävästä pikasesti naistenhuoneessa?”

Tässä sitä taas oltiin. No, eipä sillä nimellä ole niin väliä. Jos naisihminen haluaa lähteä pikapanolle vessaan, niin eipä siinä nimiä tarvita.

”Joo, totta kai”, Markus vastasi.

Luku 34. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

Järjestyshäiriö oli ehtinyt soittaa muutaman kappaleen. En tunne bändin tuotantoa niin täydellisesti, että tuntisin kaikkia kappaleita. Edellinen biisi oli joka tapauksessa se mahdollisesti tunnetuin, ‘Karkuri’. Nyt oli menossa kappale, jota ei Jenni enkä minä tunne.

Jenni ja Tiia seisoivat vierekkäin ja nojasivat verkkoon, joka jakaa Lutakossa lavan edustan kahtia. Tiia oli hotkaissut ampparin varsin nopealla tahdilla alas kurkusta, joka oli Jennin silmissä näyttänyt varsin kiehtovalta. Tosin syykin oli selvinnyt nopeasti, Tiia kun oli halunnut päästä käymään vessassa.

Jenni halusi palavasti tietää kaiken mahdollisen Tiiasta. Tämä halu voitti itse keikan seuraamisen, vaikka bändin esiintymisessä ei sinällään mitään vikaa ollutkaan. Tiiakaan ei tuntunut ylettömän kiinnostuneelta itse keikasta, joten Jenni rohkeni kysellä:

”Ootko sä täällä bändin takia, vai muuten vaan?”

”Vähän sekä että. Tykkään kyllä Järjestyshäiriöstä, mut mä en yleensä käy keikoilla. Nyt kävi vähän köpelösti, kun kaveri sai huijattua mut kävelemään kämpilleen Laajavuoreen, muka iltateelle. Siellähän oli joukkueen etkot käynnissä ja joukkuekaverit sai houkuteltua mut mukaansa tänne.”

”Joukkuekaverit?”

”Mä pelaan pesistä.”

”Oho.”

”Miten niin oho?”

”Mä en oo koskaan tuntenu ketään, joka pelais pesistä. Siis muuten kun pakotettuna, liikuntatunneilla tai jossain.”

”Sulla on sivistymättömiä tuttuja. Meillä päin kaikki pelaa sitä.”

”Eli jossain Pohjanmaalla.”

”Aika hyvin veikattu.”

Tavallisesti perusfiksu ihminen olisi juossut lujaa karkuun kuullessaan, että vastapuoli on pohjanmaalainen. On tosin väärin sanoa, että Jenni ei olisi perusfiksu. Jenni oli vain tässä vaiheessa jo rakastunut korviaan myöten ja rakkaus saa ihmisen tekemään tyhmiä tekoja. Kuten lyöttäytymään juttusille ilmajokisen tytön kanssa.

Jenni kirosi raskaasti mielessään, että miksi hänen elämänsä rakkaus piti olla kotoisin juuri Pohjanmaalta. Mieluummin olisi ollut vaikka sieltä synkimmästä idästä, kuten vaikka Liperistä tai Nurmeksesta. Mutta vaikka järki sanoi, että juokse vielä kun pystyt, niin sydän sanoi toisin. Sen mukaan toiselle osapuolelle pitäisi kuitenkin antaa mahdollisuus.

”Mikäs sun tekosyy täällä oloon on?”, Tiia kysyi.

Tiia tuntui oppineen sentään puhumaan oikein, eikä juuri vääntänyt Pohjanmaan murretta. Se oli sentään positiivista. Ja pientenkin positiivisten seikkojen kautta olisi hyvä lähteä rakentamaan sitä korttitaloa, joka myös seurusteluna tunnetaan.

”Mä käyn täällä aika useinkin kattomassa bändejä”, Jenni vastasi.

”Eli rokkityttöjä?”

Jenni näytti T-paitaansa, jossa komeili Amorphiksen logo. Tuo oli mitä loistavin tapa esitellä rintavarustustaan. Tiia kilttinä heterotyttönä ei kuitenkaan osannut kuvitella, että Jennin eleessä olisi ollut mitään seksuaalista. Sen sijaan Tiia jäi miettimään, että muistiko hän yhtään Amorphiksen biisiä nimeltä. Olisi ollut sivistynyttä mainita joku kappale ääneen.

”Olikos ‘House of Sleep’ noiden biisi?”, Tiia kysyi lopulta.

”Oli. Tai siis on.”

”Nyt mä oon ylpee ittestäni. Muistinpa.”

”Sä et siis taia olla rokkityttöjä?”

”En... enemmänkin iskelmätyttöjä. Mut sun mielestä iskelmä on varmaan aika lässyä kamaa.”

”Ei piä paikkaansa. Paula Koivuniemi on todella upea ilmestys.”

Tiia hymyili taas. Jenni tunsi olonsa uhatuksi. Tiialla oli vielä nätimpi ja jäätä sulattavampi hymy kuin hänellä itsellään. Kuinkahan kauan Tiia on harjoitellut peilin edessä tuota hymyään? Nääh. Noin Elovenamaisen luonnonläheinen tyttö tuskin on koskaan harjoitellut moisia taitoja. Joillekin vain suodaan jo syntyessään hieno hymy.

”Joko ne sun joukkuekaverit lähti kotiin?”, Jenni kysäisi.

”Ei, täällä ne edelleen on... ne vaan levis tonne yleisön sekaan.”

”Ja jätti sut yksin. Hävyttömät.”

”Itsenäinen nainen osaa varautua tähänkin”, Tiia nauroi.

Seuraavan hetken ajan Tiia bongaili joukkuetovereitaan yleisön seasta ja esitteli heitä Jennille:

” ... tuolla on Ellu poikakaverinsa kanssa ... blaa ... etkot oli Ellun luona ... blaa ... blaa ... ja tuolla on Silja ... blaa ... se bongas ton jätkän tänään täältä ... blaa blaa ... tuolla puolestaan on Laura ... se on suuri Järjestyshäiriön fani ... blaa ... ”

Tämä oli siis Ellu 3.

Jenniä ei kiinnostanut joukkuetoverit paskan vertaa. Sen sijaan Tiian ääntä oli mukava kuunnella. Ja Tiian seuraaminen oli hauskaa, kun tämä kurkotteli aidan yli etsiessään kavereitaan. Tiia on kuitenkin nokkela tapaus ja huomasi varsin pian, että Jennin ajatus taisi harhailla:

”Sua ei taida juurikaan kiinnostaa mun joukkuekaverit?”

”Ei niin vähääkään”, Jenni naurahti, ”Mutta mikset sä löytäny täältä herraseuraa? Vai oottaako sua kotona joku sohvaperuna?”

”Ei löytyny. Mä en kelpuuta mitä tahansa rokkipoikaa”, Tiia piikitteli, ”Eikä odota. Nyt jo puoli vuotta sinkkuna.”

”Tykkäätkö sä olla sinkkuna?”

”En. Se on ihan perseestä.”

Jenni hymyili sisäänpäin. Tämähän kuulosti todella hyvältä. Vielä kun Tiia sattuisi olemaan puutteessa, niin tämähän menisi aivan loistavasti. Tosin tuollainen luonnollisen kaunis ja yleisesti fiksun oloinen tyttö oli varmasti hankkinut itselleen panokaverin. Ellei ole päättänyt harrastaa seksiä vasta avioliitossa.

Hyi, se se vasta olisi hirveää. Kristillisdemokraattien ja muiden hörhöjen ansiosta kun avioliitto on edelleen homoseksuaaleille vaikea pala saavutettavaksi. Samasta syystä Jenni kieltäytyi tunnustamasta itselleen, että Tiiassa oli havaittavissa selvää vaimomatskuainesta.

Jenni oli tyytyväinen myös siitä, ettei Tiialla ollut poikakaveria. Jenni osasi samaistua petettyyn osapuoleen, eikä hän haluaisi aiheuttaa sellaista tuskaa kenellekään. Ei se mahdollinen poikakaveri olisi Jennin suunnitelmia sotkenut millään tavoin, mutta parempi kuitenkin näin. Eikä toisaalta pettämällä aloitettu ihmissuhde ole muutenkaan se paras keino aloittaa. Pettäjä kun saattaa potea syyllisyyttä hyvinkin pitkään, vaikka olisi jo uudessa suhteessa.

Tosin yksi asia olisi kuulostanut vieläkin paremmalta. Se, että Tiia olisi korjannut etsivänsä poikakaverin sijaan tyttökaveria. Aika heterolta Tiia kyllä vaikutti, joten tämä oli Jenniltä enemmänkin toiveajattelua. Kaikki aikanaan. Jennillä alkoi jo hahmottua Plan B. Eli siis suomennettuna, suunnitelma tehdä Tiiasta bi.

Nimittäin Jennin katsantokannan mukaan heterous on hyvin hatara elämäntyyli. Sen rikkoutuminen vaatii vain sopivan humalan ja sopivan tytön/pojan. Niinpä Tiian oletettu heterous ei tulisi olemaan este, ainoastaan hidaste. Ja vaikka kerta ei tee homoksi, niin tämä kaikki ei todellakaan tulisi jäämään yhteen kertaan. Jos se vain Jennistä olisi kiinni.

”Mites sä?”, Tiia kysyi.

”Pari vuotta jo sinkkuna.”

”Se on jo pelottavan pitkä aika.”

”Niin on. Mut meni aika kauan toipuessa sen edellisen suhteen lopputulemasta.”

”Ai? Mitä tapahtu?”

”Se petti mua.”

”Auts. Mutta se ei selvästikään ansainnu sua”, Tiia lohdutti.

Jenni jäi muistelemaan Evaa, jonka kanssa oli asunut Helsingin aikoinaan kolmisen vuotta yhdessä. Se helvetin lutka oli saanut Jennin jäämään vielä koulun jälkeenkin Helsinkiin ja vakavasti harkitsemaan jäämistä pysyvästi pääkaupunkiseudulle. Yhden surullisen iltapäivän jälkeen Jenni oli kuitenkin pakannut nopeasti laukkunsa ja palannut takaisin Jyväskylään.

Eva oli tietenkin jonkin ajan kuluttua pyydellyt vielä Jenniä takaisin. Ilmeisesti se nuori hempukka ei ollutkaan loppupeleissä parempi kuin Jenni. Paluuta yhteiselämään ei kuitenkaan enää ollut. Vaikka Jennillä olikin vielä ollut tunteita Evaa kohtaan, niin rajansa kaikella.

Asian muisteleminen tuntui edelleen pahalta. Jenni laski näitä muistellessaan toisen kätensä aidan päälle ja Tiia laski oman kätensä Jennin käden päälle, ilmeisesti lohduttavana eleenä. Jenni hätkähti tahtomattaan hieman. Tiian käsi tuntui mukavalta ja lämpimältä.

”Joo ei todellakaan ansainnu. Mä sentään osaan olla uskollinen”, Jenni tuumasi.

Vaikka valtaosan sanoistaan Tiian kanssa Jenni valikoi hyvin tarkkaan, niin tuo kommentti tuli suoraan sydämestä. Jenni ei muutenkaan juuri juttele entisistä seurusteluistaan, edes parhaiden kavereidensa kanssa. Liki poikkeuksetta Jenni pitää kaikki nämä jutut pariskunnan välisinä asioina. Mutta Tiia oli jotenkin saanut noiduttua Jennin puhumaan exästään edes tämän verran.

Tässä välissä Jenni oli ehtinyt tuhota molemmat oluensa.

”Otatko sä vielä oluen? Mä tarjoon”, Tiia ilmoitti.

”Kiitti, mut ei sun tarvii.”

”Juridisesti ei. Mut mä haluan.”

Ja niin Tiia halusikin, ihan vilpittömästi. Hänen mielestään juomien tarjoaminen perustuu suoraan vuorovaikutteisuuteen. Tosin jos Jenni olisi ollut täysi moukka, niin sitten tarjoaminen olisi saanut jäädä väliin. Mutta Jenni vaikutti ihan mukavalta tyypiltä, jopa potentiaaliselta kaveriehdokkaalta.

Ja vaikuttipa Jenni myös aika sosiaaliselta tapaukselta. Tämä tyttö tunsi varmasti paljon mukavia poikia. Ja Jennin kautta saattaisi joskus tulevaisuudessa päästä tutustumaan niihin samaisiin mukaviin poikiin. Pieni ’synergiaetujen hakeminen kaveruussuhteesta’ oli siis Tiian mielessä.

”No okei, hyväksyn. Mä käyn sillä välin tupakalla. Sä et varmaan polta?”, Jenni kysyi.

”Juuen.”

Jenni hätkähti. Tiia käytti samaa sanontaa, jota Jenni itsekin viljelee aika paljon. ‘Juuen’. Erittäin tyhmä sanonta, mutta jostain se oli tarttunut Jennin sanavarastoon. Ja näemmä Tiiankin.

”Niin mä vähä arvelinki. Tollanen sporttityttö ja kaikkee”, Jenni sanoi, ”Jos viitit, ni ota meille pöytä tosta läheltä lavan sivulta. Mä tuun kohta takas.”

Luku 35… ei, vaan väliaika. Puoliväli. Puolimatka. Suorastaan puolen matkan krouvi.

Haluan tässä välissä onnitella, olet lukenut tämän kirjan nyt yli puoliväliin asti. En olisi uskonut, että kukaan jaksaa tätä schaissea näin pitkään.

Älä kuitenkaan ota väliajan kunniaksi kahvia tai pullaa. Ota sen sijaan yksi olut ja soita jollekin kaverillesi, johon et ole ollut yhteydessä yli puoleen vuoteen. Elä hetki oikeaa elämää ja jatka lukemista vasta sen jälkeen. Laitan siksi aikaa tarinaan pausen päälle, joten et menetä sillä välin mitään. Lupaan.

Tai jos sinulla ei ole kavereita, niin kuuntele kertosäe Neljän Ruusun kappaleesta ‘Elän vain kerran’ ja mieti vielä kerran olisiko aika hankkia semmoisia.

Luku 35. Lauantai 21.5.2011, klo 23, Jyväskylä, keskusta, Pub Anneli.

Markus ja Kaunotar livahtivat mahdollisimman huomaamattomasti naisten vessaan. Kukaan ei tuntunut huomaavan, tai ainakaan kiinnostuvan tempauksesta sen enempää. Kaksikko lukittautui vessassa yhteen koppiin. Kaunotar ei turhia aikaillut, vaan istutti Markuksen vessanpöntölle ja alkoi avata vetoketjua...

	– SENSUROITU –

(Ei tällaista kukaan halua lukea. T: Kustannuspäällikkö)

Sensuroitu? Mitä helvettiä!?

Minä käytin kertojan ominaisuudessani koko viime yön tehokkaasti kehittäen kauniilla tavalla eroottisen ja samaan aikaan sopivasti likaisen ja yksityiskohtiin menevän seksuaalispainotteisen kohtauksen. Se olisi paitsi huipentanut tämän Pub Anneli -kohtauksen, myös mennyt suoraan kirjallisuuden historiaan. Heti siihen ‘Emmanuellen’ viereen.

Ja se sensuroidaan? Jumalauta! Missä on sananvapaus?

Kustannuspäällikölle siis terveisiä. Olet helvetin hieno mies.

Perkele. Ei voi mitään. Joten otetaan uusiksi. 

… Kaunottaren tehdessä kieltämättä taitavia temppujaan Markus ei voinut mitään sille, että jostain kaukaisuudesta tuli mieleen Minja. Ei kuitenkaan siitä syystä, että Kaunotar olisi nimeltään Minja. Markus on tavannut elämänsä aikana vain yhden Minjan, ja hän on eri henkilö.

Naiset eivät yleensä tiedä, mitä kaikkea liikkuu miestensä mielissä silloin kun harrastetaan seksiä. Ja on kaikkien kannalta vain parempi, etteivät he niitä ajatuksia tiedä. Ne ajatukset vaihtelevat laajalti, syvällisistä pohdinnoista aina arjen pieniin tärkeisiin asioihin. Kuten vaikkapa, että kuka teki Saksan viidennen maalin Turkkia vastaan, tai että jäiköhän auton pyöränpultit löysälle. Nämä ajatukset vaihtelevat suuresti miehestä riippuen.

Miltei kaikilla tosimiehillä se pysyy kuitenkin vakiona, että jossain vaiheessa seksiä ajatukset kääntyvät aikaisempiin partnereihin. Se on kuin henkinen refleksi, jolle mies ei voi mitään. Tässä mielessä naisten kannattaisi suosia miehiä, joilla on poikuus vielä tallella. Heillä ei ainakaan ole exiä, joita muistella. Tosin on vaarana, että sen sijaan he muistelevat edellisviikon runkkailuaan.

Refleksin voi laukaista oikeastaan mikä vain: joku temppu minkä sen kertainen nainen tekee tai jättää tekemättä, joku ele minkä nainen tekee tai jättää tekemättä, joku äännähdys jonka nainen tekee tai jättää tekemättä tai vaikkapa missä suorituspaikassa seksiä harrastetaan.

Tässä Markuksen tapauksessa refleksin laukaisi nimenomaan nykyinen olinpaikka, naisten WC.

Nyt sain tuossa sanoa niinkin härskin sanan kuin ’laukaista’, eikä Kustannuspäällikkö reagoi mitenkään. Voitto! Pienen ihmisen pieni voitto, mutta voitto kuitenkin!

Joo, minulla ei ole paljon ilonaiheita elämässäni. Mutta tuon varmaan tiesitkin. Enhän minä tässä muuten kirjoittaisi kirjaa.

Markus oli tavannut Minjan ammattikoulun jälkeisinä huolettomina vuosina. He olivat viettäneet yhden yhteisen kesän molempien asuessa tuolloin Turussa. Markuksesta oli tuntunut siltä, että vastoin kaikkia todennäköisyyksiä maailmasta oli löytynyt kumppani, jonka kanssa voisi ajatella viettävänsä koko loppuelämän.

Tunne oli kyllä molemminpuolinen, mutta Minjalla oli vielä suurempi rakkaus. Loppusyksystä Minja olikin tehnyt ratkaisunsa ja hävisi Suomesta tutkimaan tuota suurta rakkauttaan, maailmaa. Markus ei ollut lähtenyt mukaan syistä, jotka olivat pääosin epäselviä itselleenkin. Yksi pääsyy oli kuitenkin ollut se, että Markus pitää matkustelussa eniten kotiinpaluusta. Tällä reissulla sitä nautintoa ei olisi ollut luvassa.

Sen jälkeen kaksikko oli pitänyt vaihtelevasti yhteyttä toisiinsa. Välillä sähköposteja ja soittoja sateli puolin ja toisin viikoittain. Toisinaan saattoi mennä puolikin vuotta ilman yhteydenottoja. Viime vuodet posti oli tullut Boliviasta. Minja oli sieltä löytänyt sen oman kolkkansa maapallolta, Cobijan pikkukaupungin Bolivian pohjoisosasta.

Juuri tällä hetkellä Minja tuli mieleen siitä syystä, että viimeisen kerran he olivat harrastaneet pariskunnallista läheisyyttä juuri naisten vessassa. Silloin tosin oli ollut kyseessä Helsinki-Vantaan lentoasema eikä baari. Mutta kopista katsoen eroa ei juuri ollut. Yhtä valkoiselta maailma näytti tälläkin kertaa.

Minja saattoi tulla tällä kertaa mieleen myös siitä syystä, että paria viikkoa aiemmin Markus oli taas saanut Cobijan suunnasta sähköpostia. Maili oli sisältänyt Youtube-linkin Laura Närhen biisiin ‘Jos sä pyydät mä palaan’. Vihjaus oli ilmiselvä. Markus oli kuitenkin säilyttänyt ylpeytensä eikä ollut esittänyt kyseistä pyyntöä. Ainakaan vielä.

Syynä saattoi olla ajatus, että kerta Minja jo kertaalleen valitsi maailman Markuksen edelle, niin sen päätöksen mukaan kuului elää. Syy saattoi olla sekin, että Markus tiesi käytännön ongelmat: hän ei halunnut elää Boliviassa ja Minja vain riutuisi Suomessa. Edes Markus ei tiennyt kumpi syy oli oikea, joten minäkään en voi sitä tietää.

Luulisi, että onnellisuus on ihmisille se perimmäinen tavoite, jonka vuoksi tehdään suuriakin kompromisseja. Mutta näemmä kaikenlaisilla turhuuksilla ihmiset voivat perustella asiat toisinkin. Mutta tämä tästä. Jatketaan tarinaa.

Tämä vessasessio alkoi olla loppusuoralla. Siihen viittasi lähinnä se, että Markus laukesi autuaasti. Kaunotar tuskin sai, mutta se ei oikeastaan Markusta kiinnostanut. Sen suurempia korulauseita ei muutenkaan tarvittu. Tämä oli tyylipuhdas ‘wham bam thank you ma’am’. Kaunotar pujahtikin nopeasti kopista pois.

Markus veti hetken henkeä. Kortsu oli täyttänyt tehtävänsä, joten se jouti pönttöön. Kopissa ei tietenkään ollut verhoja joihin pyyhkiä kalunsa, joten piti tyytymän vessapaperiin. Pieni kuulostelu vielä kopin oven läpi. Reitti vaikutti selvältä. Lopuksi vielä varmistus, että vetoketju oli varmasti kiinni ja menoksi.

Samalla hetkellä kun Markus tuli näkösälle kopistaan, kaksi naista avasi vessan oven. Onneton yhteensattuma, vaikka Markus soimasikin itseään heti moisesta aloittelijamokasta. Pitäisi poistua aina naisen kanssa yhtaikaa, niin ei tarvitsisi selitellä.

Vessaan tulleet naiset olivat hieman, sanotaanko, rehevämmän kokoisia. Matameja.

Tätä ei pidä ymmärtää väärin, minähän en ole sovinisti...

...

...tai no joo, olen minä vähän sovinisti.

Mutta se ei liity tähän. Kaikki naiset ovat rakastettavia otuksia, katsomatta ikään tai kokoon. Ainakin kunnes toisin todistetaan. Toisin sanoen kaikki exät tekevät tähän sääntöön sen poikkeuksen.

Näissä kahdessa Matamissa vain on tavallista enemmän rakastettavaa.

Markus yritti hoitaa tilanteen coolisti lähtien kohti baarin puolta, suoden Matameille vain vienon nyökkäyksen. Se oli hyvä pelisuunnitelma, mutta se ei kuitenkaan onnistunut. Ennen kuin Markus pääsi Matamien ohi, toinen heistä nykäisi Markusta kädestä pysäyttäen miehen:

”Mitä vittua, tirkisteletkö sä täällä naisia?”

”En.”

Orgasmin jälkeisessä hivenen euforisessa tilassa Markus ei jaksanut selitellä tekemisiään sen tarkemmin. Sen sijaan hän yritti irrottautua Matamin otteesta kohteliaasti.

”Mitä helvettiä sä täällä oikein teet!”, Matami korotti ääntään.

”Harrastin seksiä”, Markus suostui myöntämään.

”Vitun runkkari!”

Luku 36. Sunnuntai 22.5.2011, klo 00, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

Jenni oli siirtynyt ulkosalle, ulko-ovien välittömään läheisyyteen. Hän yritti sillä sijainnilla sytyttää tupakkaansa. Halpa sytkäri ei kuitenkaan suostunut yhteistyöhön. Jälleen kerran Jennin mielessä kummitteli, että ei pitäisi ostaa mitä tahansa paskaa, vaan luottaa aitoon Coltin sytkäriin.

Zippo olisi tietysti toinen luotettava vaihtoehto, mutta hypetys Zipon ympärillä on mennyt jo liian pitkälle. Jokaisella jupilla kun nykyisellään sellainen löytyy taskusta, joten Jennin silmiin se on turhan muodikas tuote.

Pihan reunaan kurvasi taksi, musta Volvo V70. Moottorina dieseliä, tyyppi saattaisi olla D5252T. Ensin luulin kyseessä olevan Volvon diesel-sähkö Plug-in Hybridin, mutta se taisi tulla markkinoille vasta 2012. Mutta mistäpä näistä nykyautoista tietää, konepellin kun avaa niin konehuoneessa näkyy vain tylsiä muovikoteloita. Enkä jaksa selvittää asiaa sen tarkemmin, kun eihän tuolla asialla ole sinällään väliä.

Tarinamme kannalta tärkeämpää oli, että takapenkiltä nousi ulos mies. Jennikin huomasi syrjäsilmällä tuon miehen. Miehen fyysinen preesens sai heti Jennin kuvitteelliset niskakarvat nousemaan pystyyn. Vähän kuin kissalla, kun sen menee säikäyttämään hereille päiväunilta. Vaikkei Jenni oikeasti ole kissa.

Ketä minä yritän huijata? Jennihän on ihan vitunmoinen kissa.

Miehellä oli liian sliipattu olemus, liian trendikkäät vaatteet, liian lipevä hymy ja liian paljon meikkiä. Tai meikkaava mies ylipäätään on hyvin epäilyttävä, oli meikkiä sitten paljon tai vähän. Kaiken huipensi kaulahuivi. Jumalauta, kaulahuivi. Keskellä kesää. Tuntui, että mieheltä puuttui vain kaksikärkinen kieli, muuten olisi voinut luulla kyseessä olevan matelijan. Jonkinlaisen liskon.

Jenni yritti olla katsomatta Liskoa sen tarkemmin, jottei vahingossakaan antaisi miehelle mitään virikkeitä. Mielessä kulki lähinnä ajatus ‘älä vain tule tänne, älä vain tule tänne’. Jenni ei ollut tuolla hetkellä niin epätoivoisessa mielentilassa, että olisi jaksanut hetkeäkään moista miehenpuolikasta. Itse asiassa Jenni arveli, ettei ikinä tulisi olemaan niin epätoivoinen.

Mutta jos olet yhtään lukenut länsimaista kertomakirjallisuutta, niin tiedät jo mitä seuraavaksi tapahtui. Aivan oikein. Totta kai Lisko huomasi juuri Jennin muiden tupakoitsijoiden keskeltä. Ja piti näkemästään sen verran, että päätti hyökätä juttusille.

Nyt sinä tietysti luulet, että päähenkilömme vain stereotyyppisen satumaisesti pomppasi esille ihmisryhmän keskeltä ja kiinnitti Liskon huomion silkalla kauneudellaan. Olet kuitenkin väärässä. Oikeasti kyse oli siitä, että Jenni oli ulkosalla olevista naisista ainoa, joka seisoskeli siellä yksikseen. Ja sellainen ilmestys on kuin riistaa Liskon tapaisille miehille.

”Saako tarjota tulta? Ja kyssyy nimmee?”, Lisko kysyi.

”Jenni. Ja saat.”

Jenninkin oli pakko myöntää, että oli tuosta miehestä sentään jotain hyötyä. Jenni heitti oman sytkärinsä roskikseen. Lisko kaivoi taskustaan Zipon. Luonnollisesti. Lisko kaivoi taskustaan myös itselleen tupakan, sinisen L&M:n. Jenni olisi voinut lyödä vaikka vetoa, että taskusta nousisi Davidoff tai joku vastaava tupakkamerkki, joka on olevinaan astetta tyylikkäämpi. Se olisi sopinut miehen muuhun imagoon.

Tupakoinnin maailmassa punainen väri on yleensä se miehinen ja sininen sitten se naisellinen, mutta tällä kertaa osat olivat toisin päin. Toisaalta perinteisen sukupuoliarvottuneen kaavan mukaan nyt mentiin värien suhteen ihan oikein päin.

Tosin on niitäkin henkilöitä, jotka polttavat vihreätä tupakkaa. He ilmeisesti tunnustavat vihreitä arvoja.

Niin tai näin, niin Lisko teki aloitteen:

”Mitäs tuollanen tyttö tekköö tälläsessa paekassa?”

Voi luoja. Jenni ei voinut uskoa korviaan. Savoon viittaava murre oli viehättävää kuultavaa, mutta eihän kukaan oikeasti käytä tuota iskurepliikkiä? Puhumattakaan siitä, että Jennissä oli kieltämättä nähtävillä aika vahva rokkitytön leima. Joten oleminen Lutakon pihalla ei pitäisi olla mitenkään ihmeellistä.

Liskon peli oli siis menetetty viimeistään tässä vaiheessa. Jenni päätti silti rupatella hetkisen, jos vaikka saisi Liskon ylitsepursuavan egon hieman karisemaan. Ja ehkä kiusata vähän. Ihan vähän. Nimeään Lisko ei maininnut, eikä Jenni aikonut sitä kysyäkään. Lisko kuulosti niin osuvalta, että Jenni ei halunnut oikeaa nimeä tietää.

”Missäs mun sitten pitäis olla?”, Jenni kysyi.

”Uattelin Kreetan saaristoo. Jottain kaanista uarinkorantaa.”

”Ei kyl kuulosta multa.”

”Onko siun poekakaveri koskaan käättännä sinnuu siellä?”

”Ei ole.”

”Sittenhän sie et tiedä, onko se siun paikka. Mie voisin siut sinne viiä.”

”Kiintoisaa. Siinä on varmaan joku taka-ajatus?”

”Siellä olis hieno kossii sinnuu.”

Jennin oli pakko myöntää, että tämä jätkä osasi asiansa. Noilla otteilla tuli varmasti välillä onnistumisiakin. Tuskin mitään pidempiaikaisempaa, mutta se ei varmaan ollut edes Liskon toiveissa. Mutta tällä kertaa homma ei toiminut. Ei nimittäin kannattaisi pelata pelaajaa, siinä tuhlaa vain molempien aikaa.

Sinällään oli kuitenkin imartelevaa, että tämä oli vasta toinen kerta, kun kukaan kosi Jenniä. Ensimmäisestä kerrasta oli jo aikaa. Silloin tilanne oli päättynyt siihen, että Jenni oli lyönyt kosijaa muovilapiolla päähän. Kosija oli sen jälkeen poistunut hiekkalaatikolta itkien ja anoppiehdokas oli tukistanut Jenniä.

Nyt oli kyseessä täysin erilainen hiekkalaatikko ja lääkärileikitkin olivat niistä ajoista muuttuneet aika tavalla. Positiivista kuitenkin oli, että tämänkertainen anoppiehdokas ei ollut paikalla arvostelemassa. Eikä Jenni tulisi koskaan kyseistä anoppiehdokasta näkemäänkään.

Toisaalta harmittavaa oli se, ettei nyt ollut saatavilla lapiota jolla olisi voinut hujauttaa Liskoa kaaliin. Jennin tuntemukset kun olivat kaikkineen hämmästyttävän samankaltaiset kuin yli kaksikymmentä vuotta aiemminkin.

”Eipähän me kuitenkaan mennä naimisiin”, Jenni sanoi ja imaisi savut tupakasta.

”Ei? Vaikka mie polvistuusin siun etteen?”

”Ei.”

”No voethan sie silti polvistua miun etteen?”

Jenniltä pääsi pieni nauru:

”Joo ei todellakaan.”

Tupakka alkoi olla lopussa. Tämä yöllinen keskustelu sai siis luvan päättyä. Jenni kääntyi lähteäkseen sisälle Tiian luokse.

”Moikataan kun tavataan. Tai palataan asiaan seuraavassa elämässä”, Jenni huikkasi.

”Miten miun pittäes muuttua, että saisin siut hyväksymmään miun kosinnan?”, Lisko yritti vielä.

”Sukupuolenvaihosleikkauksesta olis hyvä alottaa.”

Jenni heitti tupakan maahan ja siirtyi takaisin sisätiloihin tyytyväisenä itseensä. Läheskään aina näitä sanailuja liskojen kanssa ei pääse voittamaan, mutta tällä kertaa lopputulema oli niinkin muikea kuin Jenni 1 - Lisko 0.

Lisko jäi katsomaan Jennin perään, kun tämä poistui Lutakon ovelle. Voi myös sanoa, että Lisko katseli Jenni perää, kun sekin oli siinä näkökentän ulottuvilla. Katseessa oli pieni häivähdys katkeruutta ja hieman enemmän kuin häivähdys himoa. Päällimmäisenä Liskon mielessä kuitenkin oli, että tuollaista pelinaista oli pakko arvostaa. Ammatillisesti ja muutenkin.

Luku 37. Sunnuntai 22.5.2011, klo 00, Jyväskylä, keskusta, Pub Anneli.

Aleksi tyhjensi oman olutlasinsa ja oli aloittelemassa Markukselle tuomaansa juomaa. Mies tuskin jäisi sitä kaipaamaan. Markus ja mysteeriksi jäänyt tyttö kun olivat hävinneet WC-osastolle ja kaikesta päätellen tulisivat siellä viettämään hetkisen aikaa. Ja ainahan olutta saa hanasta lisää, jos Markus alkaisi juomaansa kaipailla.

Musiikkina baarissa soi ‘Aikuinen nainen’, jota joku keski-ikäinen mies lauloi kovaa ja korkealta, ja täydellisesti nuotin vierestä. Hyvin perinteinen biisivalinta miehelle, jos haluaa muka-hauskuuttaa muita. Aleksi yritti parhaansa mukaan sulkea korvansa moiselta esitykseltä, mutta valitettavan huonolla menestyksellä.

Biisi ja esittäjä vaihtuivat, seuraavana nasaaliääninen vanhempi daami raiskasi ‘Rekkamiehen’. Biisin siis. Esitys oli hyvin häkellyttävää kuultavaa, laulaja kun oli parhaimmillaan/pahimmillaan kokonaisen säkeistön jäljessä. Tässä vaiheessa Aleksi olisi maksanut korvatulpista jo ovh:n ylittävän hinnan, mutta hyvin harvoissa karaokebaareissa on niitä myynnissä.

Biisi ja esittäjä vaihtuivat lopultakin, nyt lauteille astui nuorempi herrasmies, joka alkoi laulaa ‘Kuusamoa’. Muutama mies- ja vielä useampi naispuolinen bändäri siirtyi esiintymislavan eteen jorailemaan ja ihailemaan esiintyjää.

Tämä esitys meni jo sen verran hyvin kohdilleen, että Aleksi saattoi keskittyä johonkin muuhun kuin kaiuttimista kantautuvaan mökään. Aleksin ajatukset harhailivat muutaman aasinsillan kautta vessassa olevaan parivaljakkoon.

Aasinsilta: tästä en keksi mitään hauskaa.

Ensin Aleksi mietiskeli Kaunotarta, joka oli ollut varsin muotovalio yksilö. Varsinkin isohko rintavarustus oli miellyttänyt Aleksin silmää. Laudat kun Aleksin mielestä kuuluvat enemmänkin rantasaunan rakennustarpeiksi.

Nopeasti ajatukset kääntyivät kuitenkin Markukseen. Aleksia on aina suuresti ihmetyttänyt, että mikä Markuksessa oikein viehättää naisia. Ilmeisesti on olemassa joitain miehiä, jotka pelkällä olemuksellaan tekevät niin. Se ei johdu erityisestä komeudesta, puhumattakaan poikkeuksellisen hyvästä käytöksestä, tyylikkyydestä tai varallisuudesta. Markus kun ei omaa mitään noista ominaisuuksista.

Siitä huolimatta Markus on aina houkutellut naisia luokseen kuin kirkkokuoro faggotteja. Muutamaan otteeseen Aleksi oli asiasta Markukselle maininnutkin. Vastauksena oli vain ollut, että kuulemma Markus pitää aina aitokissanminttua taskussaan.

Faggot: englantilainen perinneruoka.

Tosin tässä yhteydessä tarkoittaa alatyylistä ilmaisua, joka viittaa homoihin.

Sama pätee tietysti myös tiettyihin naisiin. On olemassa yksilöitä, jotka kääntävät katseet ja ihailun puoleensa. Tämä siitä huolimatta, että he eivät osu lähellekään sitä kauneusihannetta, jota länsimainen kulttuuri tyrkyttää. Ihmisten mieltymykset ovat mielenkiintoinen asia. Ja toisaalta, länsimainen kauneusihannekin on nykyisellään aika mielenkiintoinen.

Henkilökohtaisesti en nimittäin näe mitään seksikästä niissä lankaakin laihemmissa mallitytöissä, joiden laihuudelle eivät pärjää edes Nälkäpäiväkeräyksen kohteet. Eiväthän nämä mallit edes tiedä, onko kulloinkin maha vai selkä kipeänä. Mutta toisaalta, tässä maailmassa on myös lonkeropornoa, joten tämä sairaalloisen laihuuden ihanne ei ole edes sitä sairainta kamaa.

Lonkeroporno: ei, valitettavasti tämä ei liity Kurko-lonkeroon. Jos kiihotut tästä hentain muodosta, niin mene hoitoon.

Hentai: edelleen, mene hoitoon. Ihan oikeasti.

Normaalioloissa äskeisen Kaunottaren kaltainen ilmestys olisi mahdoton saavutettava jollekin Markuksen tasoiselle. Mutta Aleksia ei olisi enää hämmästyttänyt, vaikka itse Miss Suomi pyörisi Markuksen kimpussa. Tosin kukahan tämänhetkinen Miss Suomi edes oli? Ei mitään havaintoa.

Kateellinen Aleksi ei ollut, ainakaan paljoa. Häntä ei kiinnostanut pikapanot tai yleensäkään seksi ventovieraiden kanssa. Hän kaipasi petipuuhiin mukaan tunteita, joita sai vain seurustelukumppanilta. Silti jollain tasolla kovan panomiehen maine kiehtoi. Sehän tosin kiehtoo kaikkia miehiä. Jos joku väittää muuta, niin valehtelee. Naisten ei kannata ikinä uskoa moista.

Tosin Markuskaan ei ole kylän kovin panomies, tuskin edes kymmenen kovimman joukossa. Top kymppi kun on varsin vahvasti miehitetty Hunters Racingin jätkien toimesta, sinne ei ihan poikasilla ole asiaa.

Aleksikin sai hetken päästä itselleen juttuseuraa, kun kaksi varttuneempaa naista ilmestyi viereen kiehnäämään. Naisista välittyi hentoinen esanssilla maustetun siiderin tuoksahdus. Muuten kyseessä oli varsin mukiinmenevän näköiset ilmestykset. Mukien mitta-asteikolla tämä tietysti vaatisi ihmisen kokoisen, eli varsin ison, mukin. Ja onkohan kenelläkään edes moista fetissiä? Tunkea nyt nainen mukiin.

”Ootko sä jo täysi-ikäinen, vai tulitko väärillä henkkareilla sisään?”, vaaleampi nainen kysäisi.

Voi luoja miten heikko avausrepliikki.

Tosin ei ne minullakaan aina niin loisteliaita ole. Nimimerkillä ‘lähdetkö auton takapenkille panemaan, vai siirrynkö seuraavan luo?’ tai ‘jos sinun oikea jalka olisi joulu ja vasen jalka uusi vuosi, niin voisinko tulla käymään pyhien välissä?’ tai ‘minussa on yksi hyvä puoli: aamulla olen jo poissa’. Voi äitikissan vehkeet, että minä olen ollut joskus kännissä.

Ah, niitä hienoja aikoja. Ah, niitä olemattomia muistoja.

Aleksi arveli, että tuo äskeinen oli tarkoitettu imarteluksi. Aleksi kyllä näyttää ikäistään nuoremmalta ja joutuu Alkon kassalla aina näyttämään henkkarinsa, mutta alaikäiseksi häntä ei enää saisi paraskaan maskeeraaja. Tai saattoihan tuo olla naisten taholta toiveajattelua, jos heissä sattui olemaan puuman vikaa.

Puuma: nainen joka nussii poikia. Samaan aikaan mies, joka nussii tyttöjä, on kutsumanimeltään pervo. Ei kovinkaan tasa-arvoista.

Puuma on suuren yleisön mielestä poikia metsästäessään vain itsenäinen, rohkea, moderni nainen. Miehen ja tytön suhde puolestaan saa olla todellisuudessa vaikka kuinka tasavertainen ja rakastava, niin suuren yleisön mielestä se on silti jollain tasolla väärin. Maailma on tässäkin suhteessa mielenkiintoinen paikka asua ja yrittää.

”Kyllä mä ihan omilla henkkareilla pääsin sisään”, Aleksi sanoi kohteliaasti.

Rankasti alakanttiin tehdyllä ikäveikkauksella imartelu tepsii paremmin naisiin kuin miehiin. Joskus toimii myös miehen veikkaaminen vanhemmaksi kuin hän onkaan. Mutta älä ikinä veikkaa naista vanhemmaksi kuin hän todellisuudessa on. Se on sama asia kuin armeijassa, mortteja voit vapaasti veikata kenraaleiksi, mutta älä tee sitä virhettä että veikkaat majuria lentosotamieheksi.

Disclaimer: en tässä tietenkään vihjaa, että miesten ja naisten keskinäinen hierarkia olisi armeijan kaltainen. Kuten että naiset olisivat mortteja ja miehet majureita. Joten älkää kivittäkö minua. Kivittäminen sattuu, enkä ole S/M seksin harrastaja.

”Ootko sä täällä aivan yksinäs?”, vaaleampi Puumaehdokas jatkoi.

”Ei, kaverin kanssa liikkeellä.”

”Onko se sun kaveris yhtä nätti kuin sä?”

”En tiiä, oon aika huono arvioimaan miehistä kauneutta.”

Aleksilla ei sinällään ollut mitään pientä juttutuokiota vastaan, vaikka syvempää tuttavuutta hän ei näihin naisiin koskaan tulisikaan tekemään. Tai no, tummempi näistä naisista voisi mennäkin, jos sattuisi olemaan sinkku. Vanhemmat naiset kun ovat yleensä varsin hyviä sängyssä.

”Mikä sä oot ammatiltas?”, tummempi Puumaehdokas kysyi.

Hieman erikoinen kysymys heitettäväksi, varsinkin näin alkuvaiheessa jutustelua. Varsinkaan kun nämä kaksi eivät vaikuttaneet gold-diggereiltä. Ja mitäpä gold-diggerit Annelissa tekisivätkään. Kaupunkien hienoimmat yökerhot ovat heidän omaa valtakuntaansa.

Gold-digger: naisia, jotka oikeasti luulevat löytävänsä kultaa miesten haaravälistä. Tosin diggereillä on omat, hyvin toimivat keinonsa saada mies maksamaan omat kulunsa. Eli he ovat vähän kuin huoria, mutta kalliimpia. Ja diggerin kanssa touhutessa pitää saamisen eteen tehdä paljon enemmän työtä kuin huoran kanssa.

”Putkimies.”

”Putkimies? Sun pitäis ehdottomasti tsekata meidän röörit. Teetkö sä kotikäyntejä? Ja hyväksytkö sä vaihtoehtoisia maksutapoja?”

Ei saatana, mitä lässyttelyä. En minä tämmöistä jaksa kirjoittaa. Joten fast forwardilla neljä minuuttia eteenpäin.

>>

... Aleksi toivotti neideille hyvät illanjatkot ja nämä potentiaaliset Puumaehdokkaat katosivat baarin hämyisään takanurkkaukseen.

Kaunotar palasi pienen tovin jälkeen takaisin baarin puolelle, mennen naama peruslukemilla oman possensa luo. Aleksin kävi hieman sääliksi Kaunottaren poikaystävää. Mutta jokainen hoitakoon omat suhteensa kuten parhaaksi katsovat. Ja toisaalta, jos vieraissa käynnin hoiti noin peittelemättä, niin totuus paljastuu kyllä poikakaverillekin ennen pitkää. Luultavasti vieläpä ennemmin kuin myöhemmin. Ellei poikaystävä sitten ollut näitä aisankannattaja-tyyppejä.

Hieman myöhemmin ilmestyi vessasta myös meidän sankarimme. Markuksen perässä tuli toinen Matameista, joka katsoi todella pahan näköisesti Markuksen perään. Matami suuntasi suoraan kohti ovea ja etsiytyi Samun juttusille.

”Onko se miun tuoppi vielä elossa?”, Markus kysyi.

”Osa siitä tekee hidasta harakiriä meikäläisen vatsalaukussa, osa on vielä tallella.”

Markus otti tuopin Aleksin kädestä ja otti pitkän kulauksen:

”Ah, hieman väljähtynyttä suomalaista lageria. Herkkua.”

”Sinne se näytti silti menevän kuin kiukaaseen.”

”No en mie sitä sanonukkaan.”

Kaljaa kiukaalle: kannattaa kokeilla. Suosittelen kuitenkin käyttämään jonkun muun saunaa. Jälkituoksut ovat aamulla nimittäin aika muikeat, jos innostut enemmänkin väärinkäyttämään viatonta olutta.

”Kuka toi kaunotar muuten oli?”, Aleksi vaihtoi puheenaihetta.

”Itse asiassa en tiiä ihan tarkalleen. Joku vanha tuttu.”

”Toi on uskomatonta.”

”Mikä?”

”Tuo sun touhus. Jätkä pyörittää ton näkösiä emäntiä pikkusormensa ympärillä eikä muista edes nimeä.”

”Joo. On kivaa olla mie. Mutta mie olen mies ja tarvihen seksiä ihan säännöllisin väliajoin. En mie pyyä sitä anteeks.”

”Eikö kuitenkin olis kiva tietää vastapuolen nimi?”

”Olishan se kivaa joo. Mutta en lähe sitä tuossa tilanteessa kyllä kysymään. Mielummin valihen yöllisen panon kun aamuisen hellän hetken oman käjen kanssa. Molemmille kun voin keksiä nimen jälkikäteen.”

”Sä oot kyllä sika.”

Markus kumarsi Aleksiin päin:

”Kiitos.”

”Mutta niin on toi tyttökin, kerta sillä on jo poikakaveri”, Aleksi tuumasi.

”Voiko naisia sanoa siaksi? Niinhän sie oikeestaan tossa justiin sanoit”, Markus kysäisi.

”Kyllä minusta voi, jos pettää noin härskisti.”

”No siinä mielessä me ollaan erilaisia. Miun mielestä jos naista panettaa, ni on ihan oikein hakea siihen asiaan helpotusta.”

”Mutta silti. Ei kovinkaan kilttiä toimintaa”, Aleksi jatkoi.

”Heitänpä näin: ‘if heaven is a place where the angels go, then I know I’m going straight to hell’ (Theory of a Deadman)”, Markus vastasi.

”Katos, Duden tyyli tarttu jo suhunkin.”

”No helvetti soikoon, niin tais tarttua.”

Helvetti soikoon: aika pirun kova rokkifestari. Täällä soittavat kaikki kovimmat tykittäjät. Nyt kun Diokin liittyi joukkoon, niin kaikkien aikojen kattaus on valmis. Muistakaa tehdä eläissänne jokunen synti, niin pääsette katsomaan.

Samaan aikaan kun taivaassa on tarjolla vain J.S. Bach, Horace Clarence Boyer ja Tornion Totiset Torvensoittajat Big Band.

Luku 38. Sunnuntai 22.5.2011, klo 00, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

Liskokin oli eksynyt sisälle Tanssisaliin. Miehen oli pitänyt tulla katsomaan keikka heti alusta alkaen, mutta iltaan oli tullut erinäisiä, miehestä itsestään riippumattomia, viivytyksiä. Mutta kerta lippu oli jo valmiiksi maksettu, niin joutaisihan sitä piipahtamaan sisälle näin jälkijunassakin. Jos ainakin encoren pääsisi näkemään.

Lisko huomasi Jennin istumassa käytävällä olevan pirtinpöydän äärellä. Seurassaan oli Tiia, Liskon parhaan kaverin exä. Tytöillä näytti olevan erittäin hauskaa keskenään. Liskon silmiin paistoi heti se seikka, että Jenni tuntui flirttailevan varsin avoimesti Tiian kanssa. Liskon mieleen juolahti, että Jenni saattaisi olla oikeasti lepakko. Ulkona se lausahdus oli vaikuttanut vain hyvältä one-linerilta.

Lisko mietti hetken, että olisiko Tiiakin mahdollisesti vaihtanut kokonaan seurakuntaa, tai ainakin innostunut leikkimään vaihtovirtaleikkejä. Ajatus oli kuitenkin epäuskottava. Tiiasta aikoinaan jäänyt vaikutelma oli hyvin heteromainen.

Vanhoja tuttuja nämä kaksi tuskin olivat, sillä hän ei ollut koskaan aiemmin nähnyt Jenniä. Eikä varsinkaan Tiian seurassa. Eikä Lisko ollut Tiian koskaan kuullut edes mainitsevan moista nimeä. Oikein hyvällä tuurilla nämä kaksi saattaisivat olla varsin tuoreita tuttuja keskenään.

Tiia puolestaan ei näyttänyt flirttailevan. Joten tämä saattaisi olla varsin mukava yhteensattuma. Ulkosalla Lisko oli jäänyt selvästi tappiolle ja sellainen jää aina kalvamaan miesten mieltä. Liskon mieleen kipusi The Juoni, joka toteutuessaan tasoittaisi pelin. Hän kävi vaivihkaa hakemassa salin perältä lonkeron ja palatessaan takaisin esitti huomanneensa tytöt vasta sillä hetkellä:

”Nommoi Tiia.”

Tiia kääntyi katsomaan:

”No moi Jani.”

Jenni tunsi heti kylmän ringin ihollaan, ja osin sisälläänkin. Siellä yhdessä jännässä paikassa, tiedätte varmaankin tuon sanonnan. En kuitenkaan haluaisi käyttää alkuperäistä, varsin vulgaaria ilmaisua, koska ilmaisu ‘kylmä rinki perseessä’ ei tee oikeutta Jennin takamukselle. Ennemminkin voisi sanoa kyseessä olevan peppu. Varsin miellyttävä sellainen. Mutta eihän kukaan sano, että on ‘kylmä rinki pepussa’. Ainakaan rokkiklubilla.

Jennin elimistöstä katosi kaikki dopamiini hetkessä jonnekin. Eli toisin sanoen hyvänolontunne katosi, eikä ulkosalla heitetty kommentti kuulostanut enää ollenkaan niin nerokkaalta. Tunsivatko nämä kaksi toisensa? Tästä ei voisi seurata mitään hyvää. Jenni katsoi ensin Jania, joka vilkaisi Jenniin päin ilkikurinen hymy kasvoillaan. Tiian katseessa näkyi enemmänkin kyllästymistä. Ilmeisesti kyseessä ei ollut kaikkein läheisin kaveri. Onneksi.

”Et kai sie Tiia ole vaihtanna leiriä?”, Jani kysäisi.

”Hmm...? Mitä?”, Tiia vastasi.

”Näytti ihan kuin sie oisit flirttaillunna Jennin kanssa.”

Jenni kirosi raskaasti mielessään. Karma on todellakin aika bitch. Eikä mitenkään hyvällä tavalla. Tästä ei todellakaan voisi seurata mitään hyvää. Ja mistä hitosta Jani tiesi, että Jennillä oli taka-ajatuksia, joista Tiia ei vielä tiennyt? Ei tuo jätkä ajatustenlukijaltakaan vaikuttanut.

Olisiko liian myöhäistä opetella haitilaista voodoota? Luultavasti. Tähän hätään ei sitä voodoo-nukkeakaan ehtisi saamaan mistään. Voihan perkele.

Toisaalta, vahinko oli jo tapahtunut. Tiia on fiksu tapaus ja tyhmempikin olisi jo tajunnut, mitä on meneillään. Jos Tiia juoksisi tämän takia pihalle, niin Jenni vannoi pyhästi hakevansa jostain sen lapion ja muotoilevansa Janin naamasta paljon nykyistä virtaviivaisemman.

”Tä?! Ja tunnetko sä Jennin jostain?”, Tiian ääni kohosi. Vain hieman, mutta kuitenkin.

Tiia vilkaisi Jenniä kuin kysyäkseen, mitä tämä kaikki oikein tarkoitti. Jenni yritti pitää naaman peruslukemilla, mutta tilanne oli päässyt yllättämään takavasemmalta. Jenni oli sanaton. Kasvoillaan näkyi pieni pelonsekainen hämmästys, Jenni ei voinut sille mitään.

Tiia ei tiennyt mitä ajatella.

”Onhan myö Jennin kanssa joskus tehty sinunkaupat. Mutta siuna mie pittäisin varani. Jos vanhat merkit pittää paikkansa, niin Jenni kyllä flirttailee siun kanssa”, Jani jatkoi.

Jennin katse kohti Jania oli niin jäätävä, että Janin kädessä oleva lonkerokin jäätyi. Se ei kuitenkaan haitannut Jania, sillä The Juoni oli onnistunut paremmin kuin elokuvissa. Peli oli nyt Jani 1 - Jenni 1. Siihen kannatti tuhlata yksi jäätynyt juoma.

Samalla tämä tilanne riitti Janille tältä iltaa. Voittoa ei kannattanut lähteä hakemaan väkisin, vaan pelata puolustuksen kautta ja hyökätä uudelleen joskus toiste. Jani poistui takavasemmalle, etsimään seuraavaa pelattavaa.

”Mä käväisen vessassa”, Tiia ilmoitti ja hävisi nopeasti pöydästä.

Niinpä Jenni oli yksin. Tai oikeammin sanoen yksin ajatustensa kanssa. Joita oli paljon. Todella paljon. Ne vilisivät mielessä, tullen ja mennen. Näemmä joissain tilanteissa ihminen voi pyörittää yli tuhat ajatusta minuutissa. Voisi tosin kuvitella, että se ei ole kovin kustannustehokasta. Ilmiötä taidetaan nimittää sanalla tunnemyrsky.

Luku 39. Sunnuntai 22.5.2011, klo 00, Jyväskylä, keskusta, Pub Anneli.

Samun ilta oli mennyt Annelin ovella varsin perinteisesti. Toisin sanoen asiakkaita oli pyörinyt koko ajan mukavan paljon. Ilmeisesti lämmin päivä oli aiheuttanut ihmisissä janon tunnetta, koska ihmisiä oli liikkeellä normaalia lauantaita enemmän. Valtaosa ihmisistä oli mukavalla tuulella.

Pari tiukkapipoisempaa asiakasta oli pitänyt siirtää baarista ulkoilman puolelle jäähtymään ja muutamaa ei voinut alun perinkään päästää sisälle. Mutta se on ihan normaalia. Tippiä oli tullut kohtuullisesti ja työvuoro alkoi olla voiton puolella, joten mikäs oli ollessa. Anneli kun menee kiinni jo kahdelta, joten pääsisi ajoissa nukkumaan.

Jotain oli kuitenkin tapahtunut, joka jäisi tästäkin illasta mieleen. Harmi vain, ettei se ollut mitään positiivista. Eräs asiakas oli innostunut baarin ilmapiiristä siinä määrin, että oli heittänyt kaikki vaatteensa nurkkaan ja noussut pöydälle tanssimaan. Muuten tässä ei välttämättä olisi ollut mitään negatiivista, mutta kyseessä sattui olemaan hieman ylipainoinen keski-ikäinen mies.

Useimmat baarissa olleet olivat nähneet saman tempun ennenkin, heille siinä ei ollut enää mitään uutta. Baaritiskin takaakin tuli lähinnä tylsistyneitä katseita. Samulta sen sijaan meni asian suhteen neitsyys vasta nyt. Kyseinen mielikuva piirtyi Samun verkkokalvolle siihen malliin, että muutamaan vuoteen se ei tulisi sieltä poistumaan.

Kumma kyllä, alastoman miehen näkeminen oli heti saanut Samussa aikaan ajatuksen, että nyt olisi saatava viinaa. Mutta meillä jokaisellahan on omat syymme juoda. Yhteistä niille on vain se, että ne kaikki ovat yhtä hyviä syitä. Joten miksei sitten alaston mieskin voisi saada moisen tunteen aikaan.

Kuten todella kovassa humalassa olevilla miehillä aina välillä, alapäävarustus oli tälläkin miehellä vahvasti lepotilassa. Se ei kuitenkaan tälläkään kertaa estänyt pitämästä omaa show-esitystä. Mies onkin kaupungilla yleisesti nimitetty Katkarapu-Kärkkäiseksi. Harvinaisen osuva lempinimi sinällään.

Osa yleisöstä oli ajan tasalla ja he aloittivat rytmikkään taputuksen huutaen ‘Kärkkäinen, Kärkkäinen’. Baaritiskin takana ei sen sijaan taputettu. Samun huumorintaju ei riittänyt moiseen touhuun, joten Katkarapu hävisi esiintymislavalta hyvin nopeasti. Hetkeä myöhemmin hän löysi itsensä poliisiauton perukoilta. Määränpää oli valtion tarjoama yömajoitus, nimikkeenä ‘siveetön käytös julkisella paikalla’.

Ja miten tämä episodi liittyy itse tarinaamme? Ei niin mitenkään. Mutta uskoisin, että mielikuva tanssivasta Katkaravusta tulee pysymään sinun mielessäsi ainakin tovin ajan. Hyvällä tuurilla et saa moista mielestäsi pois enää koskaan. Heh heh. Olen minä aika lurjus.

Samu heräsi näistä kuvista ja tunnelmista, kun juttusille tuli naisihminen hyvin tuohtuneen oloisena. Samu muisti naisen toisena niistä Matameista, jotka olivat olleet baarissa koko illan. Hyviä asiakkaita, nyt illemmalla tosin vähän äänekkäitä kun olivat humaltuneet enemmän. Naisilla on joskus sitä taipumusta, joten se ei ollut mitään uutta. Matami tuumasi kimakalla äänellä:

”Tuolla naisten vessassa oli joku pervo linnottautuneena yhteen koppiin.”

”Jaahas. Kuka se oli?”

Matami näytti kohti Markusta. ‘Niinpä tietenkin’, Samu ajatteli mielessään.

”Okei. Mä hoidan homman”, Samu sanoi.
Luku 40. Sunnuntai 22.5.2011, klo 00, Jyväskylä, alakaupunki, Lutakko.

Tiia oli lukittautunut vessaan ja nojasi päätään käsiä vasten. Voi luoja, Jenni on lesbo! Jani nyt saattoi sanoa mitä tahansa, mutta Jennin katse Janin puheiden jälkeen oli paljastanut asian. Tiia ei silti tahtonut millään uskoa sitä todeksi. Tottahan Tiia tiesi että kyseistä ilmiötä maailmassa esiintyy, mutta omakohtaisesti koko asia oli tuntunut etäiseltä.

Homofobiasta ei ollut kyse, Tiialla vain on tapana panikoida yllättävissä tilanteissa. Se pitää antaa hänelle anteeksi. Tiia kävi äkkiä läpi kuluneen illan tapahtumat. Oliko hän antanut tahtomattaan vääriä signaaleja? Flirttaillut jopa? Voi luoja! Olikohan Jenni ymmärtänyt kaiken ihan väärin?

Hän oli kuvitellut löytäneensä uuden hyvän ystävän, mutta nyt ei enää tiennyt mitä oli löytänyt. Jos Jenni kaipasi jotain muutakin, niin siitä on hyvin vaikea palata enää takaisin pelkkään kaveruuteen. Sen elämä oli Tiialle opettanut. Ja toisaalta tunne siitä, että kaveruus Jennin kanssa jäisi näin lyhyeksi, oli yllättävän pelottava.

Samalla Tiia muisti lohduttavan eleensä, miten hän oli laskenut kätensä Jennin käden päälle. Jenni oli hätkähtänyt, mikä oli tuntunut hieman oudolta. Voi. Luoja. Sekin oli nyt päivänselvää. Kuinka sokea ihminen voi olla? Sen siitä näemmä saa, kun ei omaa minkäänlaista homotutkaa. Mutta miten hänellä voisi moista tutkaa edes olla?

Lopulta Tiia otti itseään niskasta kiinni. Olet jo aikuinen, käyttäydy sen mukaan. Sitä äiti muisti aina toitottaa. Hyvä on, Jenni on lesbo. Mitä sitten? Mikseivät he voisi olla kavereita siitä huolimatta? Ei tämä voi olla niin iso juttu, kun muuten kyseessä oli mitä mukavin tuttavuus. Tosin yksi kysymys oli vielä ratkaisematta: mistä lesbojen kanssa jutellaan?

Jenni puolestaan istui pirtinpöydän äärellä, edessään shotti Galliano L’Autenticoa. Jenni oli käynyt jo tiskillä juomassa pari samanlaista rauhoittaakseen ajatuksiaan. Maku ei ollut maailman paras, mutta ajatukset se sai tasaantumaan. Mieli olisi tehnyt Krupnikia, mutta sen saatavuus Suomen baareissa on varsin kehno. Pääasia kuitenkin, että jotain viinaa oli tarjolla.

Tiia ilmestyi pöytään. Katseessaan oli ihan uusi sävy, jota Jenni ei osannut analysoida. Olisiko ollut havaittavissa jopa pieni mielenkiinnon vivahde, vai oliko se vain toiveajattelua? Jos näin, niin oliko tuo mielenkiinto vain yleistä kiinnostusta jota monilla naisilla syntyy kohdatessaan homoseksuaalisuutta? Vai oliko kyseessä jotain henkilökohtaisempaa?

Jenni joutui muistuttamaan itseään, että kaikkea sitä luuleekin näkevänsä. Kyseessä on niin hetero tyttö, että tästä kypsytyksestä tulisi pitkä. Ja vielä ei tiennyt, olisiko Tiian kypsyttäminen ylipäätään edes mahdollista. Mutta sattumanvaraisuus ja sen myötä ihmisten epätietoisuus tulevasta tekee elämästä elämisen arvoisen. Olisi tavattoman tylsää, jos tietäisi jo nuorena kenen kanssa päätyy yksiin.

Tärkeintä kuitenkin oli, että Tiia istui pöytään eikä juossut pihalle. Ja tämä asia oli nyt esillä. Oli ollut epämiellyttävää flirttailla ihmisen kanssa, joka ei ymmärtänyt yhtään missä mennään. Ja toisaalta Jenni ei ollut voinut itselleen mitään.

Nyt tosin ei uskaltanut flirttailla yhtään. Jennillä kun ei vielä ollut Tiian puhelinnumeroa. Se oli tämän illan tavoitteena.

Molemmat olivat hiljaa. Joskus hiljaisuuskin on miellyttävää, tällä kertaa asia ei ollut niin.

Hiljaisuutta voisi ajatella viivana, jonka mukavana ääripäänä on, kun pitkään kimpassa ollut pariskunta istuu raskaan päivän jälkeen sylikkäin sohvalla, eikä mitään tarvitse sanoa. Epämukavassa päädyssä on hiljaisuus, kun joku ilmoittaa pitävänsä Antti Tuiskun musiikista ja kaikki ympärillä hiljentyvät miettimään, että oliko tuo huumoria vai voisiko joku tosissaan sanoa moista.

Tämänhetkinen hiljaisuus oli lähellä sitä epämiellyttävää ääripäätä. Jenni oli kuitenkin kokenut muutamaan kertaan pahempaakin hiljaisuutta, pahimpana hetki jolloin hän oli tullut isälleen ulos kaapista. Sitä hetkeä Jenni ei halunnut enää ikinä kokea, vaikka lopulta isäukko olikin suhtautunut asiaan myönteisesti.

Nytkin toki oli käsillä hyvin vaivaantunut hiljaisuus. Jenni ei uskaltanut sanoa mitään, vaan odotti Tiian tekevän aloitteen. Ihan minkälaisen vain.

Lopulta molemmat sanoivat yhtä aikaa:

”Mistä sä tunnet Janin?”

”Sä ensin”, Jenni ehti henkäistä.

”Se on mun exän kavereita. Aika rasittava tyyppi oikeestaan.”

”Uskon... mä oon tuntenu sen vasta puoli tuntia ja haluisin jo nyt lyyä sitä lapiolla naamaan.”

”Puoli tuntia? Lapiolla...?”, Tiia kysyi ja hymyili hieman.

”Se lapio on pitkä tarina. Mut siis mä annoin sille pakit tossa ulkona.”

Molemmat olivat taas hiljaa. Nyt hiljaisuus ei ollut ihan niin vaivaantunutta. Asteikolla vaivaantunut hiljaisuus - miellyttävä hiljaisuus oltiin silti edelleen selvästi vaivaantuneen puolella. Tiia keskeytti lopulta hiljaisuuden:

”Mä ehkä vähän ylireagoin äsken... mutta siis... ootko sä... lesbo?”

”Oon. Tai siis bi. Mut kuitenkin.”

Samalla baarimikko tuli ottamaan pöydästä tyhjät lasit.

Baarimikkojen taito tulla hakemaan tyhjiä laseja juuri sillä otollisimmalla hetkellä ei ole sattumaa. Sillä tavalla kun kuulee ne kaikkein herkullisimmat jutut. Tämä taito kehittyy automaattisesti vuosien saatossa. Osa jopa harjoittelee sitä tietoisesti hioakseen sen täydelliseksi. Niin tämäkin tarjoilija.

Tiian posket lehahtivat punaiseksi ja käsi meni vaistomaisesti suun eteen, kuin alleviivaten äskeisiä sanoja. Baarimikolle yhtä tärkeä taito on olla kuin ei koskaan näkisi tai kuulisi mitään, ja poistua riittävän nopeasti, ettei maksava asiakas koe liiallista kiusaantuneisuuden tunnetta. Nämäkin taidot olivat tällä kyypparilla hyvin hallussa. Miehen mentyä Tiia kuiskasi:

”Sori. Kuulikohan se?”

”Luultavasti. Mut älä pyytele anteeks. Mä oon onnellisesti pois kaapista eikä se sua luule lepakoks.”

”Miten niin?”

”Kukaan aiheeseen perehtyny ei kysy asiaa noin. Usko mua.”

”Ei se sitä... kyllä mun itsetunto kestää väärät luulot... mut siis kai sä tiedät... että mä en ole...?”

”Älä huoli, en mä yritä iskeä jokaista naista jonka mä tapaan.”

Jos tarkasti ajatellaan, niin Jennihän ei tuossa valehdellut. Itse asiassa hän iskee erittäin harvoin ketään. Yleensä hän on se, joka isketään. Sen sijaan Jenni jätti tarkoituksella Tiian siihen käsitykseen, että Tiia kuului niihin joista Jenni ei ollut kiinnostunut. Pieni valkoinen huijaus siis.

Mutta rakkaudessahan kaikki on sallittua. Tosin pettäminen on monien mielestä siinä harmaalla alueella.

”Mulla vaan ei oo koskaan ollut ketään tuttua, joka olis...”, Tiia jätti jälleen lauseen kesken.

”Onko se niin vaikee sana sanoa?”, Jenni naurahti.

”Lesbo. Lesbo, lesbo... lesbo. Ei näköjään.”

”Eikö ees siinä sun pesisjoukkueessa oo ketään?”, Jenni kysyi vilpittömästi.

Jennistä tuntui oudolta ajatukselta, että nykymaailmassa oli vielä nuori aikuinen, jolla ei ollut oikein minkäänlaisia havaintoja homoista. Toki hän oli väärä henkilö arvioimaan, oliko moinen mahdollista. Näemmä oli. Näemmä hän oli jopa onnistunut rakastumaan sellaiseen henkilöön. Kaikenmoista.

”Ei”, Tiia vastasi.

”Älä ny viihti. Kaikissa naisjoukkueissa on varmasti ainakin yks.”

Tiia mietti hetken:

”No joo, ehkä siellä on. Mutta siitä ei puhuta.”

”Se et jostain ei puhuta, ei tarkota ettei sitä olis olemassa.”

”Tiedän. Tää tuli vaan niin yllätyksenä.”

”Ihmisissä on monesti yllättäviä puolia.”

”Tuo on kyllä totta. Ja ne joissa ei ole mitään yllättävää, on yleensä tylsiä.”

”Tuo oli suoraan mun suusta”, Jenni sanoi ja hymyili lämpimästi.

Tiia kulautti loput siideristään kurkkuunsa, laittoi toisen kätensä pöydälle ja nojasi leukansa kämmenselkäänsä vasten. Tiia katsoi Jenniä kuin tarkkaillen. Tytöillä oli taas pieni hiljainen hetki.

Tällä kertaa hiljaisuus oli jo hivenen miellyttävän puolella.
Luku 41. Sunnuntai 22.5.2011, klo 00, Jyväskylä, keskusta, Pub Anneli.

Aleksi oli seurannut Samun ja Matamin keskustelua samalla kun jutteli Markuksen kanssa. Matami oli aika tuohtuneen oloinen ja viuhtoi käsillään villisti. Tilanne ei näyttänyt ollenkaan lupaavalta, joten Aleksi ilmoitti Markukselle:

”Ongelmia. Toi nainen joka tuli sun perässä vessasta meni suoraan Samun juttusille ja osotti sua kohti. Näytti aika vihaselta.”

”No voi vittu.”

”Mitä siellä vessassa tapahtu?”

”Pieni väärinkäsitys.”

Samu tuli poikien luokse:

”Oliko tuolla vessaosastolla jotain ongelmia äsken?”

”Neidit käsitti asiat hieman väärin, ei siinä sen ihmeellisempää”, Markus vastasi.

”Ni sä olit kuitenkin naisten vessassa? Mitä sä siellä olit?”

”Panemassa.”

”No niinpä tietysti. Et kai sä noita pannu...?”, Samu sanoi ja osoitti vaivihkaa Matameihin päin.

”Luoja, en”, Markus parahti, ”Noi vaan tuli vessaan just kun olin ite poistumassa sieltä.”

”No sitä minäkin. Mut hei... noi naiset oli aika kiivaana siitä episodista”, Samu sanoi hieman vaikeasti.

Aleksi ymmärsi heti yskän, Samu oli ikävässä välikädessä. Ja baarielämän kirjoittamaton sääntö menee, että poken kanssa kannattaa olla hyvissä väleissä. Aleksi tuhosi tuopin lopun kitusiinsa ja läpsäytti Samua olkapäälle:

”Myö oltiin joka tapauksessa lähössä tässä kohtaa, joten hoijetaan tämä siististi. Saahaan maksaville asiakkaille parempi mieli.”

”Hyvä”, Samu vastasi ja lisäsi: ”Markus, maanantaina olis Keski-Palokan keskiolutkerhon pokeririnki koolla, siellä olis yks paikka vapaana. Oisko sulla kiinnostusta?”

”Totta kai. Laita viestiä.”

Aleksi ja Markus hakivat takit narikasta ja poistuivat ulkosalle tupakalle. Matamit katsoivat baarin nurkasta poikien lähtöä ja tuumasivat toisilleen, että kerrankin oikeus voitti tässä maailmassa. Samalla he myönsivät, että poke oli paitsi hoitanut tilanteen tyylikkäästi, niin hän oli myös varsin mukiinmenevän näköinen pakkaus.

Meidän kaksikkomme ei tietenkään tiennyt tästä enää mitään. Annelia vastapäätä oli Giggling Marlin, joka houkutteli poikia vastaanpanemattomasti luokseen.
Luku 42. Sunnuntai 22.5.2011, klo 00, Jyväskylä, alakaupunki.

Luku 42: valitettavasti tämäkään luku ei tuo vastausta niihin oikeasti suuriin kysymyksiin. Kuten elämään, maailmankaikkeuteen ja kaikkeen semmoiseen.

Jos vain suinkin voisin noihin vastaukset esittää, niin sen kyllä tekisin. Usko pois. Mutta siihen ei kattavasti pystynyt edes Douglas Adams, miten sairastuuraajana toimivalla köyhällä kertojalla olisi mitään mahdollisuuksia moiseen?

Anna nyt hieman ymmärrystä.

Lutakossa Järjestyshäiriö oli jo ennättänyt vetää encoren. Tiian pesiskaverit tekivät lähtöä ja kävivät Tiian juttusilla, houkutellen tätä mukaansa jatkoille. Tyttöjen matkassa oli useampikin miekkonen, mutta Tiia ei siitä huolimatta ollut järin innostunut. Lähteminen jatkoille tarkoittaisi vain sitä, että aamulla olisi entistäkin pahempi krapula.

Krapula: pohjautuu latinan sanaan crapula. Tunnetaan myös nimillä rrrapula, kohmelo, darra, kanuuna, haikia huomen, kankkunen ja dagen efter. Rakkaalla lapsella on monta nimeä. Yritä kuitenkin välttää mandoliinikrapulaa ja etenkin Phil Collins -darraa.

Krapula on olomuotona yleensä varsin vekkuli. Parhaimmillaan olo on kuin tivolissa, kun seinät kaatuvat päälle ja vatsanpohjassa on samanlaiset tuntemukset kuin vuoristoradasta tullessa. Ja kaikki tämä on sivutuotteena saatua, eli melkeinpä ilmaista.

Jostain syystä moni ei kuitenkaan tykkää ilmaisesta tivolista. Joten jos sattuisit keksimään oikeasti toimivan krapulalääkkeen (ja onnistut sen vielä patentoimaan), niin sinun ei tarvitse tehdä enää päivääkään töitä.

Tämä siis porkkanana heille, jotka eivät jostain syystä halua tehdä töitä. Heitäkin kuulemma on.

Toisaalta Tiia oli jo ehtinyt huomata, että Jenni oli varsin mainiota baariseuraa. Joten loppuilta sujuisi hyvissä merkeissä Jennin kanssa, toivottavasti myös hieman rauhallisemmissa merkeissä kuin mitä tyttöjen jatkot tulisivat tarjoamaan. Jennin kanssa loppuilta tarkoitti sitä vähää, mitä iltaa oli vielä jäljellä. Tiia ajatteli edelleen toteuttaa alkuperäisen suunnitelmansa ja rojahtaa seuraavaksi nukkumaan.

Tiia esitteli muille tytöille Jennin vanhana kaverinaan, johon oli törmännyt nyt sattumalta. Jennillä ei ollut mitään tätä vastaan. Aivan samahan se on, miten hänet esitellään. Kunhan nyt yleensä esitellään, seinäruusun homma on muita varten.

Moikkaillessaan muita Jenni oli tunnistavinaan yhdet kasvot, joihin oli törmännyt joskus alan bileissä. Kyseessä oli punatukkainen, ok-näköinen nainen, sporttinen kuten nyt urheilijalta sopi olettaakin. Hetken tarkkailtuaan Jenni oli varma, että tämä tapaus oli joskus ollut jossain Jyväskylän SETA:n tapahtumassa, ehkä Club Kaapissa.

Punatukan kasvoilla oli söpö virne, joka varmisti että hän myös vastavuoroisesti tunnisti Jennin. Punatukka esitti pitkillä kulmakarvoillaan pienen kysyvän eleen ja Jenni yritti vaivihkaa puistaa päätään, jottei Punatukalle tulisi mitään suurempia taka-ajatuksia. Tiian aiemman paniikkikohtauksen opettamana oli varmaankin parempi, ettei joukkueen sisällä alkaisi liikkua villejä huhuja. Vielä.

Pesisseurue poistui omille teilleen. Jenni ja Tiia joivat vielä yhdet ja tuumasivat sitten, että Lutakon osalta ilta alkoi olla finaalissa. He siirtyivät narikan kautta ulkosalle. Jenni ei halunnut vielä lähteä omille teilleen ja mietti, miten olisi paras kysäistä Tiialta tämän loppuillan suunnitelmia. Toisaalta, suoruus on aina hyvä keino:

”Miten sä meinasit jatkaa iltaa?”

”Jos menis tylsästi nukkumaan. Pitäis lukea aamulla tenttiin.”

”Minkä aineen tentti sulla on?”

”Sosiologiaa, appron kurssi. Ei jaksa puhua siitä. Mut nälkä olis kyllä kieltämättä.”

”Troija olis keskustassa?”

”Troija?”

Troija: Jyväskylän ensimmäinen kebab-paikka, perustettu vuonna ‘87. Täällä voi ylpeänä syödä suomalaisesta naudanlihasta tehtyä kebabia. Toinen vastaava olisi Korv-Göransin Grilli Pietarsaaressa, mutta sinne on Jyväskylän yöelämästä aika paljon matkaa. Jotkut kovaluiset ovat tosin käyneet sielläkin.

Troijan hienouden kruunaa paikan uskomattoman pieni koko. Muutama pöytä ja yhteensä vajaa kymmenen asiakaspaikkaa. Pelin henki onkin, että ’kebab mukaan’ on se oikea valinta. Tosin Troijassa on aika turhaa mainita erikseen kebabbia, se riittää että ilmoittaa millä lisukkeilla kebabbinsa haluaa.

Kaikkineen Troija on yksi niistä paikoista, jossa oikeasti pitää vierailla Jyväskylässä käydessään.

”Etkö sä tiiä Jyskälän kuuluisinta, ja ehkäpä parasta, kebabbilaa? Tää kuuluu jo yleissivistykseen. Kai sä syöt lihaa?”, Jenni kysyi.

”Troija... ei kyllä sano mitään. Mut siis joo... syön.”

”Hyvä.”

”Mitenniin? Oisko sillä mitään väliä, vaikka mä oisin vegaani?”

Tiia käytti tuossa väärää termiä. Vegaani kun kieltäytyy myös maidosta ja munasta. Mehän jo tiedämme, että Tiia juo maitoa ja kaikesta päätellen munakin maistuu. Oikea termi olisi ollut vegetaristi. Tämä nyt ei kuitenkaan ole mikään helmasynti. Kyseessä kun on varsin yleinen puhekielen erehdys.

Helmasynti: kaikenlaisia sanoja sitä suomen kielessä onkin. Tätä kun nainen toistelee ottaessaan mieheltä suihin, niin johan tekee gutaa. Siinä sitä on helmasyntiä kerrakseen.

Jenni tarkensi:

”Sinällään sillä ei olekkaan väliä. Mä vaan en luota ihmisiin, jotka eivät joko juo, polta, syö lihaa tai kiroile.”

”No mikäs järki tuossa taas on?”

”Semmoset ihmiset on niin kaukana mun elämänvilosoviasta, ettei niitten motiiveista voi mennä varmuuteen”, Jenni tuumasi, ”Ja kun en oo kuullu sun kiroilevan, sä et polta tupakkaa ja juotkin aika harvoin, ni sen takia sanoin ‘hyvä’.”

”Kaikkea sitä kuulee. Mut hyvän myyntipuheen sä heitit. Eli joo, sivistä mua ja näytä se Troija.”

Tytöt lähtivät kävelemään samoja reittejä kuin pojat muutamaa tovia aiemmin. Suuntana oli kävelykadun alapäässä oleva Vanha Tiilitalo ja siellä oleva Troija. Jenni arveli, että Troijassa oli tähän aikaan jo jonoa, mutta mihinkäs tässä oli kiire. Tiialle iski kuitenkin kesken kävelyn armoton kusihätä. Vai pitäisikö naisen ollessa kyseessä käyttää nätimpää ilmaisua pissahätä?

En tiedä, eikä kyllä kiinnostakaan.

Te ette nyt varmaankaan usko, mutta minä todellakin yritin jättää nämä pissajutut pois. Mutta minkäs sille mahtaa, kun luonto kutsuu. Hätä ei lue lakia.

Luonto kutsuu: onpahan tämäkin taas yksi latteus.

Hätä ei lue lakia: näinkin meille valehdellaan. Kun käyt kusella kaupunkialueella, niin poliisi ei varmasti usko tätä selitystä.

Kävelykadulle, ja lähimpään vessaan, oli vielä sen verran matkaa, että peliliikkeitä oli keksittävä. Eikä siinä auttanut muu kuin piipahtaa Matkakeskuksen taakse hämyiseen paikkaan. Silläkin uhalla, että poliisi sakottaisi. Tiia ilmoitti Jennille, että nyt olisi pakko käydä helpottamassa oloa nurkan takana. Jenni vastasi, että hän voi toimia sen aikaa käsilaukun vartijana.

”Älä sitten kurki.”

”Uljas vartija ei kurki koskaan.”

Tiia etsi mahdollisimman rauhallisen kohdan ja vilkaisi vielä ympärilleen. Ketään ei näkynyt. Koiran ulkoiluttajia tuskin olisi tähän aikaan enää liikkeellä, mutta poliisipartio saattaisi eksyä paikalle. Pelkkä ajatuskin kiinnijäämisestä hävetti Tiiaa. Jos oikeasti tästä jäisi kiinni, niin seuraavan päivän lehteen voisi laittaa otsikon ‘nainen kuoli silkasta häpeästä’.

Nurkan takaa kuului sekalaista älämölöä. Saatuaan helpotettua oloaan ja nostettuaan shortsit takaisin ylös Tiia ei malttanut olla kurkistamatta varovasti nurkan taakse. Siellä oli yksi rillipäinen hontelo poika, nörtti, ahdistettuna seinää vasten. Viisi läpeensä tatuoitua raavasta miestä, Pörriäisiä, piiritti Nörttiä joka puolelta, estäen pakoon pääsemisen.

Tämä oli siis yövuoron keskinäinen välienselvittely. Tai paremminkin tätä voisi kutsua kiusaamistapaukseksi, johtuen tilanteen suuresta epätasa-arvoisuudesta. Yksi viittä vastaan ei ollut kovin reilua, varsin kun Nörtillä ei ollut mitään piileviä supersankarivoimia eikä oikein itsepuolustustaitojakaan.

Nörtit: varsin erityispiirteinen osa yövuoroa. Tiukan tulkinnan mukaan nörtit eivät edes kuulu tähän joukkoon, vaikka he valvovatkin kaikki yöt. Päivävuoro ei kuitenkaan halunnut mokomia nössöjä omaan joukkoonsa, joten yövuoro otti pääosin säälistä heidät siipiensä suojiin. Pörriäiset puolestaan tykkäävät, kun on jotain kiusattavaa.

Nörtit eivät juuri käy ulkomaailmassa, siis muuten kuin tietokoneen välityksellä. Ulkopuolisten silmissä nörtit ovat hyvin myyttisiä hahmoja, joiden menemisistä ja tekemisistä ei paljon tiedetä. Sen takia heitä usein kiusataankin, alkaen päiväkerhosta ja edeten koulujärjestelmän kautta työmaailmaan.

Sinällään voin tässä paljastaa, mitä nörtit tekevät vapaa-ajallaan: he viettävät aikaa kalsareisillaan, pelaillen videopelejä ja katsellen pornoa. Tämä on sinällään mielenkiintoista. Kaikki miehet haaveilevat tekevänsä tuota samaa, mutta vain nörttejä kiusataan siitä. Ehkä erona on se, että nörtit eivät juo siinä samalla kaljaa, vaan massiivisia määriä kolaa ja energiajuomia.

Varsinkin kouluissa osataan viedä kiusaaminen aivan äärimmilleen. Lasten mielikuvitus kun on tässäkin suhteessa paljon edellä aikuisia. Ja toisaalta, alaikäisillä ei ole virkavallan tuomaa pelotetta. Tai ylipäätään mitään sellaista auktoriteettia, joka saisi kiusaamisvietin tukahdutettua. Opettajat kun ovat menettäneet kaiken auktoriteettinsa jo vuosia sitten.

Jos sekä koulukiusaajat että -kiusattava ovat poikia, niin on yksi erittäin hyvä keino jolla voi aikuisiässä kostaa koulukiusaajilleen: aluksi muuntautuu lääketieteen, ja etenkin plastiikkakirurgian, avulla hemaisevaksi naiseksi. Tähän saattaa mennä jokunen vuosi, mutta jos on todella omistautunut asialleen, niin ajalla ja vaivallahan ei ole väliä.

Sitten etsiytyy baareissa näiden kiusaajiensa seuraan ja viettelee heidät yksi kerrallaan sänkyynsä. Aamun krapulatunteina kun ilmoittaa, että kuka oli aiemmassa elämässään, niin voin taata että vuosien kiusaaminen on kuitattu korkojen kera.

Ehkä jopa 7 cm korkojen.

Ja nyt Nörtti oli vielä jostain syystä eksynyt alakaupungille, Pörriäisten valtakuntaan, jossa oli hyvin vähän avunantajia tarjolla. Onnekkaan sattuman kautta paikalla oli tosin tällä kertaa Tiia, joka olisi kyllä halunnut auttaa poikaa. Tiia ei kuitenkaan oikein tiennyt, että mitä osaisi asialle tehdä.

Tiia ei uskaltanut mennä poikien väliin. Yksi hentoinen nainen tuskin olisi kovin suurta vaikutusta tilanteeseen tehnytkään, pahimmillaan saattanut vain jäädä kasan alimmaiseksi. Eikä Tiia tiennyt Jennin nyrkkeilytaustasta, joten Tiia arveli uljaan vartijansa olevan tässä tilanteessa avuton.

Poliisille oli turha soittaa, koska heidän paikalle saaminen olisi kestänyt aivan liian kauan. Tähän kellonlyömään, vieläpä viikonloppuna, poliisilla on erilaisia työtehtäviä muutenkin aivan liikaa suhteutettuna poliisityövoiman määrään. Tästä saamme kiittää jatkuvasti pienennettyjä määrärahoja. Nekin vähät määrärahat menevät jalkapallohuligaanien kaitsemiseen. Ei ole helppoa poliiseillakaan.

Tilanne olisi ollut täysin toinen, jos Tiia olisi löytänyt jostain itselleen pesäpallomailan. Sillä syntyisi pahaa jälkeä, sen takaisi kymmenvuotiaasta jatkuneet viikoittaiset harjoitukset. Tähän aikaan illasta oli kuitenkin epätodennäköistä, että mistään löytäisi mailaa itselleen. Maassa ei näkynyt edes putkenpätkää, jota olisi voinut käyttää korvikkeena. Jotain Tiia kuitenkin olisi halunnut tehdä auttaakseen Nörttiä.

Tiian ajatukset olivat varsin normaaleja. Äidillinen hoivavietti on meillä geeneissä. Tosin niin on kiusaaminenkin.

Nörtti sai kuitenkin kaivettua takataskustaan Red Bull -tölkin. Hetken hän heilutteli sitä ilmassa kuin pippurisumutetta, saaden Pörriäiset ottamaan muutaman taka-askeleen. Nopeasti Pörriäiset kuitenkin huomasivat, että kyseessä ei ollut mikään Spetsnazien ylijäämäsumutin joka sulattaa ihonkin kasvoilta, vaan pelkkä typerä energiajuoma.

Spetsnaz: Venäjän armeijan erikoisjoukot. Kovia jamppoja. Jenkkiläinen ihminen kutsuisi heitä nimellä ‘bad motherfuckers’.

Tosin en suosittele sanomaan heitä äidinnussijoiksi. Ainakaan päin naamaa.

Nörtti ehti kuitenkin siemaista tölkin sisällön kitusiinsa.

Ja Red Bull antaa siivet.

Nörtti lennähti ilmaan ja pääsi karkuun, ennen kuin Pörriäiset ehättivät tarttua hänen jalkoihinsa. Nurkalla Tiia huokaisi helpotuksesta ja lähti takaisin kohti uljasta vartijaansa. Nörtillä saattaisi olla aamulla olla muutama kipeä mustelma, mutta muuten poika olisi kunnossa.

Itse asiassa Nörtille kävi hieman samoin kuin muinaiselle Ikarokselle. Molemmat kun lensivät innoissaan liian lähelle aurinkoa. Joten Nörtinkin siivet sulivat. Nörtti kuitenkin pelastautui laittamalla käden taskuunsa ja veivaamalla helikopterin käyntiin. Sen avulla Nörtti laskeutui turvallisesti kotiovelleen.

Sen sijaan Nörtin persaus ehti palaa auringon säteiden voimasta aika pahasti. En ala kuvailemaan sen tarkemmin, että miten ja mistä Nörtin perse paloi.

Sen sijaan toivotan teidät tervemenneeksi seuraavaan lukuun. Olkaa hyvä.

Luku 43. Sunnuntai 22.5.2011, klo 01, Jyväskylä, Keltinmäki.

Nuori maakotka oli eksynyt vaelluksellaan Jyväskylän ilmatilaan. Onneksi se ymmärsi lentää tutkarajan alapuolella, joten Tikkakosken kansainvälisen lentokentän lennonjohto ei kiinnittänyt siihen huomiota. Kyseinen maakotka edusti lajiaan hyvin olemalla tyylikäs ja uljas ilmestys. Se lehahti hetkeksi Keltinmäkeen, asettuen syrjäisen katuvalon päälle ja katsellen siitä maailman menoa. 

Alapuolellaan käveli parhaillaan kiljukotka, joka puolestaan ei ollut se ihmiskunnan, tai edes naiskunnan, edustavin ilmestys. Askel oli hivenen katkonaista, ainakin jos katsoi tarkkaan. Kiljukotkan kiljunhuuruisen habituksen täydensi suuri klyyvari, joka suorastaan ojentautui kohden vastaantulijoita.

Lähtökohtaisesti nämä kaksi olivat siis hyvin erilaisia ilmestyksiä. Yhteistä molemmille kuitenkin oli, että elinkumppanin etsiminen oli saanut ne näin ilta-aikaan liikkeelle. Yleensä molemmat ovat päiväpetoja, mutta sattuivat nyt eksymään mukaan tarinaamme poikkeuksellisen myöhäiseen ajankohtaan.

Maakotka ja Kiljukotka häipyivät hiljalleen molemmat maisemasta, kumpikin omaan suuntaansa. Näin he antoivat tilaa Kotkan tähdistölle, joka tosin näkyy keväisin Suomessa aika huonosti. Mutta siellä se on taivaalla, vaikkei aina niin hyvin näkyisikään.

Toisin sanoen päivä vaihtui tässä välissä yöksi. Olisihan tämän näin helpostikin voinut ilmaista.

Haluatko muuten kuulla jotain härskiä? Nuorin Suomessa tavattu rengastettu kiljukotka oli vain 1 vuotta ja 11 kuukautta vanha. Tosin rengastettuja kiljukotkia esiintyy Suomessa vain satunnaisesti.

Luku 44. Sunnuntai 22.5.2011, klo 01, Jyväskylä, keskusta.

Jenni oli ylpeä siitä, että oli malttanut olla kurkkimatta. Tiia oli viipynyt asioillaan yllättävän kauan, mutta syy selvisi kun Tiia kertoi, minkälaista näytelmää oli jäänyt katsomaan. Sinällään yhden Nörtin kohtalo ei paljon Jenniä hetkauttanut, mutta Tiialle se tuntui olevan tärkeää. Ja ehkäpä Nörtti oppi kerrasta olemaan eksymättä alakaupungille tähän kellonlyömään.

Tytöt kävelivät hiljalleen kohti Troijaa ja ohittivat R-kioskin. Jenni jäi katsomaan iltapäivälehtien lööppejä menneeltä päivältä.

Iltapäivälehdet: journalismin alin pohjasakka. Aina kun iltapäivälehti julkaisee otsikon ‘vau, kuuma kaunotar lomaili ennätysniukoissa bikineissä - katso kuvat!’, niin pieni pala jokaisen aidon journalistin sielua kuolee.

Sinällään iltapäivälehtien toiminta on kuitenkin aika nerokasta. Ne julkaisevat edellisen päivän uutisia seuraavana aamuna samoin kuin kaikki muutkin sanomalehdet, mutta ovat silti luoneet imagon olemisesta hetkessä kiinni. Muutenkin vain kopioidaan valtaosa sisällöstä muualta ja kansa ostaa.

Näin peruslaiskana ihmisenä moista bisnesideaa on pakko arvostaa.

Edellisen päivän lööpeissä ei ollut mitään uutta tai ihmeellistä: ‘tupakointi halutaan kieltää kaikilla työpaikoilla’, ‘alkoholiveroon tulossa korotuksia’, ‘Kokoomus haluaisi nostaa arvonlisäveroa’ ja niin edelleen.

Suomi tuntuu nykyisellään olevan yksi iso laboratorio, jossa testataan että miten kauan koe-eläimet sietävät suoraa vittuilua päättäjien taholta. Vastoin maalaisjärkeä tehtyjä oikeudellisia päätöksiä, kiristyksiä tupakkalakiin, rikollisten suoranaista paijaamista, kiristyksiä polttoaineverotukseen, häpeilemätöntä poliittista lahjontaa ja kaiken mahdollisen laittamista luvanvaraiseksi. Suomalaiset kun ovat vitun säyseitä lampaita, niin barrikadeille nouseminen saattaa tosiaankin kestää kauan.

Tai eihän sitä tiedä, vaikka Suomi on intergalaktinen humoristinen sarja, jossa seurataan miten tyhmiä kiusataan. Sillä onhan se hauskaa katsottavaa, kun tyhmät läskit itkevät mutta eivät kuitenkaan tee asioille mitään.

Pelottavin vaihtoehto on, että päättäjät oikeasti näkevät suuren osan suomalaisista olevan toisen luokan kansalaisia ja kokevat näiden tarvitsevan suoraa ohjausta omaan elämäänsä lukemattomien lakien ja määräysten avulla. Mutta jos näin on... niin miten tämä eroaa fasismista?

Hui. Pelottava ajatus.

Jennin huomio kiinnittyi kuitenkin sen toisen iltapäivälehden isoon otsikkoon, jossa luki ‘raiskaajien tuomiot pienenivät hovissa’. Jenni muisti lukeneensa tästä tapauksesta aiemmin päivällä. Jenniä alkoi vituttaa, eikä mitenkään hyvällä tavalla.

Kyseessä oli kuuden miehen suorittama vapaudenriisto ja joukkoraiskaus yksityisasunnossa. Jutun suunnittelijaksi ja päätekijäksi tuomittu sai reilun vuoden ehdollista vankeutta ja neljäkymmentä tuntia yhdyskuntapalvelua, muut tekijät sitten vähän vähemmän.

Eli käsittämättömän vähän.

En uskalla kertoa, mitä Jennin mielestä raiskaajille pitäisi tehdä. Mielipide on nimittäin sen verran härski. Juridisia seuraamuksia en pelkää, koska ajattelusta ei tässä maassa toistaiseksi rangaista. Itse asiassa täällähän ei rangaista edes murhan suunnittelusta, joten Jennillä ei olisi hätää. Sanon kuitenkin vain sen, että Jennin vaihtoehtoon ei liity ehdollinen vankeus.

”Hienot tuomiot tuli taas hovissa”, Jenni huikkasi Tiialle.

Tiiakin oli perehtynyt kyseiseen tapaukseen:

”Huoh... joo. Uskomatonta, että tässä maassa saa tuollasesta väkivallasta ehdollisia tuomioita. Saatanan hovioikeus.”

”Sinällään pelkkää hovioikeutta ei voi syyttää, kun laki ei anna mahdollisuutta oikeuvenmukasiin tuomioihin”, Jenni tarkensi ja naurahti, ”Ehkä nää naurettavan pienet tuomiot raiskauksissa pitäis ottaa Suomen matkailuvaltiks. Otettais mallia Amsterdamista tai Pattayasta. Niissähän seksi on saatu hyvin tuotteistettua.”

Tiia oli heti mukana ajatuksessa:

”Joo... maailmalla on varmaan paljonkin miehiä, joilla on raiskausfantasia. Eikä toisaalta pedofiliastakaan tässä maassa saa yhtään mitään, joten voitais ottaa suoraan Pattayan meininki. Muutama vuosi sitä, niin ehkä valtio ymmärtäis, että jossain mentiin vikaan.”

Jenni tykkäsi Tiian suhtautumisesta hänen härskiin heittoonsa. Ehkä se Tiian tuhmuus ei ollut edes niin syvällä kuin Jenni oli luullut. Tiian kommentti aiheutti myös sen, että ellei Jenni olisi jo rakastunut, niin tuo kommentti olisi viimeistään aiheuttanut moisen reaktion.

Onneksi kukaan ei kuullut tyttöjen sanailua. Näin musta huumori olisi saattanut olla kohtalokasta liian herkälle sielulle. Ainakin lapselle. Ainakin jos kukkahattuja kuunnellaan. Tosin samat kukkahatut ovat huolissaan myös rikollisten kohtelusta tässä maassa, samoin kuin kaikkien muidenkin vähemmistöjen. Itse asiassa kukkahatut ovat huolissaan kaikista muista paitsi siitä tavan perheellisestä työssäkäyvästä suomalaisesta.

Summa summarum: jos sinulla on perhe, niin muista suojella lapsiasi. Kukkahatut tai Suomen oikeuslaitos eivät sitä tee.

Jenni ja Tiia pääsivät Troijan ovelle, jossa oli tavanomainen määrä ihmisiä. Toisin sanoen heitä oli paljon. Suomalaiset kun ovat vahvaa kebabeläin-kansaa. Jenni ja Tiia liittyivät jonon jatkoksi. Onneksi jono eteni tasaisen nopeasti, joten koko yötä ei tarvitsisi omaa annostaan odottaa. Tämänhetkinen asiakaskunta noudatteli varsin normaalia suomalaista kaavaa.

Jonossa etummaisina oli pari miespuolista rahtaria, jotka olivat jostain syystä eksyneet keskustaan ja Troijaan. Normaalisti kun heitä näkee vain Ahjogrillillä, rahtareiden ikiomassa Mekassa. Miesten jutut olivat rasvaisempia kuin täällä tarjoiltava ruoka. Lisukkeena oli valtava määrä kirosanoja. Kaikkineen rahtarit ovat siitä harvinainen ihmisryhmä, että heillä on sanalle ’perkele’ ainakin kymmenen eri merkitystä, riippuen intonaatiosta ja painotuksesta.

Rahtareiden takana oli yksittäinen tonnikeiju, joka omalla vuorollaan tilasi ison kebab-annoksen ranskalaisilla ja ilmoitti kuuluvalla äänellä ottavansa juomakseen LIGHT-Cokiksen. Ihan vain siksi, että kaikki jonottajat varmasti kuulivat hänen olevan paraikaa laihiksella.

Seuraavana jonossa oli pari miekkosta, ilmeisesti vanhoja tuttuja jotka olivat sattumalta törmänneet toisiinsa jonossa. Tai eivät tietenkään oikeasti törmänneet, kummankaan ohimossa kun ei näkynyt pattia. Eli voisi sanoa, että he olivat tavanneet toisensa jonossa. He juttelivat iloisesti:

”Oot sitten lähteny vaihteeksi Troijaan?”

”Joo, vaihtelu virkistää.”

”Vaihtelu? Sua näkee täällä melkeen joka ilta.”

”Joo, mut aattelin nyt ottaa kebabin salaatilla.”

”Salaattia? Hyi helvetti.”

”Kaikkea pitää kokeilla, paitsi pikkusiskoa ja viikon vanhoja sukkia.”

Jennin ja Tiian edellä jonossa oli vielä muutama laskuhumalan turruttama mies, joille oli tullut nälkä kesken kaiken. Nämä miehet eivät paljon jutelleet, tuijottivat vain silmät sumeina tiskin päällä olevaa hinnastoa, miettien ottaisiko lisukkeeksi riisiä vai lohkoperunoita. Niin kuin sillä olisi laskuhumalassa mitään väliä.

Jono oli venähtänyt tässä vaiheessa jo pitkälle Jennin ja Tiian taaksekin. Seuraavina oli pari teinix-tyttöä, joiden kielenkäyttö raiskasi suomen kieltä pahemman kerran:

”Vähänx ihquu, no siizh et ikin arvaah, mä pääse pe:taina, siis niq vko pääst, Kreikkaah. :)”

”Iik!!!!1 Ei oo totta! Mä oon niin kade. Et sit feidaa mua. <3”

”No en tod. Mä laitan sulle mezessä ja facessa jotain matzkua. xD”

”Onnex on face. Muute ois iha percstä. V1tttttu.”

Epäonnisesti teinix-tyttöjen takana jonossa majaili yliopiston suomen kielen laitoksen amanuenssi, jolle tyttöjen käyttämä puhekieli oli liikaa. Amanuenssilla alkoi vuotaa verta korvista ja hän joutui poistumaan jonosta yhdessä seuralaisensa kanssa. Verenvuoto lakkasi heti, kun he pääsivät kuuloetäisyyden ulkopuolelle, mutta samalla katosi myös ruokahalu. He jatkoivat siis matkaansa kulkematta ruokapaikan kautta.

Katoppas. Näemmä korvista voi oikeasti vuotaa verta. Kaikkea sitä näkee.

Kävelykadulle Troijan eteen ilmestyi Ruotsin kilvissä oleva tumma Volvo V40. Siitä astui ulos kaksi mustavalkoiseen kansallispukuun sonnustautunutta naista. Vastoin kaikkien jonossa olijoiden olettamusta, he asettuivat kiltisti jonon jatkoksi eivätkä edes yrittäneet etuilla käyttäen jotain laimeaa tekosyytä.

”Aika yllättävää”, Tiia kuiskasi Jennille, ”Ois kuvitellu et noi menee suoraan jonon ohi.”

”Mä yritän olla ajattelematta noin”, Jenni vastasi, ”Pitäis ainakin yrittää arvioija jokanen yksilö erikseen eikä tehä johtopäätöksiä sen perusteella, mitä ihmisryhmää se yksilö edustaa. Ylipäätään ihmiset suhtautuu erilaisuuteen aina epäillen ja kyräillen, joka on mun mielestä outoa. Kai se on joku luolamiesjuttu, jollon naapuriheimo oli oikeesti vaaratekijä. Mut nykyään kannattais suhtautua avoimesti kaikkiin.”

”Onhan tossa avoimuudessa tietty se vaara, että tulee huijatuksi.”

”Ihmisiin voi suhtautua myönteisesti olematta hyväuskoinen. Osa mustalaisista on varmasti ollu edesauttamassa koko heimon huonon maineen syntymisessä, mut mä koitan muistaa että niissä on varmasti hyviäkin tyyppejä.”

”Onko sulla ollu positiivisia kokemuksia mustalaisista?”

”Mulla ei ylipäätään oo kokemuksia mustalaisista. Mut voishan sen ajatella niinkin, et onko vuorostaan poliisi auttanu sua koskaan? Siis tullu konkreettisesti apuun, kun oot ollu pulassa tai että poliisi ois saanu selvitettyä, että kuka varasti polkupyöräs tai hajotti autos ikkunan?”

Tiia mietti hetken:

”Itse asiassa... ei kyllä oo.”

”Mä oon kysyny tän saman asian aika monelta, ja yks ainoa on kerran saanu suoraa apua poliisilta, kun se meinas saada turpiinsa. Negatiivisia kokemuksia on sen sijaan melkeen kaikilla. Eihän Suomi nyt ihan A.C.A.B. oo, mäkin tunnen joitain ihan mukavia poliiseja. Mut pohjimmiltaan: mikä on se ero mustalaisten ja poliisien välillä? Mut nyt pukkaa jo niin imelää kumbayaa, et jätetään sikseen.”

Tiia tökkäsi kyynärpäällään Jenniä kylkeen:

”Joka tapauksessa noine mielipiteines sä oot mua parempi ihminen. Mä oisin suoriltaan ollu valmis tuomittemaan noi kaks”

”Nääh... en usko siitä paremmuudesta. Ehkä tää johtuu siitä, että mä itekkin kuulun vähemmistöön.”

Kaiken tämän jälkeen tytöt päätyivät kuin itsekseen Troijan tiskille. Jenni otti täytteekseen kermaperunat, Tiia puolestaan valitsi hieman harvinaisemman vaihtoehdon eli perunamuusin. Tiia sai oman annoksensa nopeasti, mutta Jennille pahoiteltiin että kermaperunoiden suuresta menekistä johtuen toisessa annoksessa menisi pari minuuttia.

Jenni kohautti olkapäitään:

”Eipä täs olla jäniksen selässä.”

Jäniksen selässä: miksi tämä sanapari on synonyymi kiireelle? Onko joku oikeasti ratsastanut jäniksellä ja todennut, että kyyti oli mukavan nopeaa? Jotenkin tuntuisi, että kun lyödään jäniksen selkään se 60–90 kiloa ihmislihaa, niin ei se pomppiminen niin kovin vaivatonta ole.

Ei vaikka kuinka järsisi porkkanoita.

Tiia poistui jo valmiiksi ulos. Luvatussa ajassa myös Jenni sai oman annoksensa. Troijassa oli edelleen muikea jono, joten ulos pääseminen kesti hetkisen. Lopulta kuitenkin Jenni astui ulos kebabbilasta ja etsi katseellaan Tiiaa.

Tiia oli etsiytynyt katua alaspäin, kohti Kolmikulmaa. Ja mikä pahinta, Tiia oli erittäin komean miehen juttusilla. Mies vetosi jopa Jenniin pitkillä tummilla hiuksillaan, rennon tyylikkäällä pukeutumisellaan ja poikamaisen ilmeikkäillä kasvoillaan. Poolopaidan alta pilkistävä, virheettömän lihaksikas vartalo ei sekään jättänyt Jenniä kylmäksi.

Jenni käveli kaksikon luo.

”Tää on K, opiskelukaveri yliopistolta”, Tiia esitteli ja kääntyi K:hon päin, ”Tässä on Jenni.”

Jenni tunsi sisällään pieniä kateuden ja mustasukkaisuuden vivahteita. Tämä oli sinällään outoa, koska toisaalta Jenni ei ole mustasukkainen luonne eikä Tiia edes ollut millään tasolla Jennin kumppani. Ainakaan vielä.

Miehen olemus oli hyvin hillitty ja mies kätteli Jenniä voimakkaalla otteella. Sekin viehätti Jenniä. Mikään ei ole niin ilkeää kuin ihminen, joka kättelee kuin kuollut turska. Jykevä, jämäkkä kädenpuristus on sen sijaan lupaus seikkailusta.

”K?”, Jenni kysyi.

”Kalle K. Karjalainen. Pelkkä K kuulostaa paljon paremmalta kuin KKK.”

”Kieltämättä”, Jenni joutui toteamaan.

”Mut minä häippäsen ja päästän teidät naiset aterioimaan”, K sanoi ritarillisesti, ”Katellaan Tiia kesän kursseilla.”

Jenni ja Tiia istuutuivat Aren aukion reunaan, johon oli rakennettu puinen penkki puun ympärille. Ei kuitenkaan voi sanoa että kyseessä olisi puiston penkki, sillä tältä nimenomaiselta aukiolta puut on varsin tehokkaasti karsittu pois. Tilalle on saatu sitä jälkimodernia harmautta, jota ei hyvällä tahdollakaan voi puistoksi sanoa.

Kebab maistui arjen harmaudessakin todella hyvältä, sen joutui Tiiakin myöntämään. Jenni virnuili Tiian valitsemasta perunamuusista, se kun oli varsin ruotsalainen vaihtoehto. Tiia kuitenkin vakuutti, että kebab toimii mainiosti myös perunamuusin kanssa.

”Et sitten tuosta oo ottanu itelles ukkoa”, Jenni kysyi aterioinnin lomassa.

”Ai K? Se on mun kaverin exä. En oo miettiny tollasta, kun tässä on vielä karenssiaika päällä.”

”...mmh? Karenssiaika?”

”Niin, kai sä tiedät. Kaverin entistä ei pokata ennen kuin karenssiaika on kulunu. Puolet edellisen suhteen pituudesta.”

”En oo ikinä tommosesta kuullukkaan”, Jenni joutui myöntämään, ”Kauanko tässä nimenomasessa tapauksessa on vielä aikaa jäljellä?”

”Joku puolisen vuotta, en oo pitäny siitä niin kirjaa. Kaveri ja tää K seurusteli kolmisen vuotta, joten karenssikin on aika pitkä.”

Sinällään Jenni ihaili sitä, että jotkut ovat noin poliittisesti korrekteja ja miettivät kavereidensa mielipiteitä. Mutta jotain rajaa sentään, eihän tuommoisessa toiminnassa ole mitään järkeä. Teineiltä voisi vielä olettaa jotain näin järkivapaata toimintaa, mutta aikuiset ihmiset ja kaikkea.

Kaverin naista, tai miestä, ei tietenkään mennä panemaan ihan suoriltaan, onhan nyt jotain rajoituksia hyvä pitää. Heti eron jälkeisellä viikolla tuntuisi Jennistäkin haaskalla käymiseltä. Mutta voisihan asioista puhua sen kaverinsa kanssa, ennen kuin hyppää sänkyyn. Tässäkin tapauksessa erosta oli jo yli vuosi. 

Ja jos kaveri on vielä pidemmänkin ajanjakson jälkeen kovin mustasukkainen exästään, niin voihan sitten jättää aiheen hetkeksi rauhaan. Tosin siinä tapauksessa kannattaisi valistaa kaveriaan, että kyllähän se exä jossain vaiheessa jonkun uuden löytää, oli se sitten tuttu tai tuntematon.

Mutta Jenni ei valittanut. Tämän naurettavan periaatteen myötä hänellä oli puoli vuotta tehokasta peliaikaa. Ja Jenni on aika kokenut peluri, joten se tulisi olemaan ruhtinaallisesti. Terve itseluottamus on hyvästä. Ja Jenni luotti täydellisesti omiin viettelytaitoihinsa.

Jenni ei kuitenkaan maininnut vahingossakaan ääneen näitä ihmettelyitään. Pahimmillaan karenssiajan mollaaminen saattaisi saada Tiian toisiin ajatuksiin ja ymmärtämään koko idean järjettömyyden. Sen sijaan Jenni keksi äkkiä jotain muuta juteltavaa, tosin uusikaan puheenaihe ei ollut varsinaisesti kepeä:

”Millasta se on olla pohojalaanen?”

”Ni miten niin?”

”Mä kun oon puhasrotunen keskisuomalainen, ni on aina mukava tutustua naapuriheimoihin. Pohjalaisista mulla on kaikkiaan aika vähän kokemuksia, mutta jostain on jääny vaikutelma et ne on pääosin aika jäyhiä jokottäjiä.”

”Älähän panettele, mun äiti on karjalainen.”

Yhtäkkiä useampikin kuin yksi palanen loksahti Jennillä kohdilleen. Tämän takia Tiia tuntui niin oikealta. Kun yhdistää pohjalaisen ja karjalaisen, niin tuloksena on Tiian kaltainen otus. Tarpeeksi reipas, ystävällinen ja mukava ollakseen helposti lähestyttävä, mutta tarpeeksi kiero, vittumainen ja ilkeä osatakseen pitää puolensa Jennin kanssa.

Se on sitten eri asia, että kummalta puolelta Tiia oli perinyt minkäkin luonteenpiirteensä. Ehkä se selviäisi joskus myöhemmin. Tai sitten siellä on vielä piilossa joku kainuulainen isomummo, joka on aikoinaan sotkenut geenit lopullisesti.

”No ilmankos sä oot niin elosaa seuraa”, Jenni tuumasi.

”No nyt ehkä. Aamulla kun rapula on pahimmillaan, ni meikäläinen on paljon kuolleemman olonen.”

Ateria alkoi olla molemmilla lopuillaan. Troijan kebab oli tälläkin kertaa rahansa arvoinen tuote, eli nälkä lähti. Nälän voisi toki hoitaa monella muullakin tavalla, mutta harva niistä on näin herkullinen.

”Ni sä asut Kortepohjassa?”, Jenni kysyi.

”Mistäs sä sen tiesit?”

”Sä sanoit aiemmin, et menit kävellen teitin etkoihin Laajavuoreen, joten oletin sun asuvan jossain siinä hollilla. Ja kun oot yliopistossa opiskeleva ihminen, ni Kortepohjan ylioppilaskylä vois olla looginen vaihtoehto. Se oli aika 1 + 1.”

”Ootko sä humalassakin aina noin terävä?”

”Ei, mä vaan oon kuunnellu mitä sä oot puhunu.”

Tiia hymyili leveästi. Ja tottahan Jenni puhui. Yleensä kun ihminen sanoo, että ‘kuuntelin, kuuntelin’ niin kyseessä on vale ja vastapuolikin olettaa asian olevan niin. Nyt kuitenkin Jenni todistettavasti oli kuunnellut ainakin suurimman osan Tiian puheista. Se tuntui tekevän Tiiaan vaikutuksen.

Jenni päätti vielä pitkittää yhteistä iltaa:

”Haluisitsä mennä yhtä matkaa? Mä asun siinä ihan vieressä ja mulla vois olla tossa autokyyti tarjolla.”

”Ite asiassa oli aikomus reippailla kämpille, mut tää kebab kieltämättä alko laiskottaa. Joten jos sulla on joku huokea kyyti, ni mä voisin kyllä sen kelpuuttaa. Kunhan se ei oo laiton taksi.”

”Veikkaan, et tää kyyti on ilmanen”, Jenni sanoi, ”Ja joo, mäkään en tän illan jälkeen ihan heti astu pimeen taksin kyytiin.”

”Mikäs siinä?”

”Se on pitkä tarina.”

”Sulla on aika paljon nuita pitkiä tarinoita?”

”On joo. Niitä on ehtiny kertyä aika paljon. Sekin on pitkä tarina. Ite asiassa yhtä pitkä kuin elämä.”

”Toi oli aika helppo heitto. Oisin odottanu sulta jotain nokkelampaa”, Tiia naurahti.

”Joo... aina ei lähe.”

Jenni kaivoi kännykkänsä ja valitsi Huntterin numeron. Yölliset kännisoitot ovat aina hieman riskialttiita, siinä kun saattaa herättää kaverinsa mitä makeimmasta unesta. Mutta jos on niin idiootti että jättää puhelimeensa äänet päälle yöksi, niin joutaa kyllä heräämäänkin.

Oma lukunsa ovat sitten he, joiden on töiden takia pakko pitää puhelimessaan äänet aina päällä. Mutta ei hätää. Heillekin on tarjolla helppo konsti vähentää yöllisiä kyydinpyyntösoittoja. Vastaa vain aina puhelimeen, että ‘joo, mä tuun hakemaan, menee reilu puoli tuntia’, lyö puhelimen kiinni ja käy takaisin nukkumaan. Aamulla voi aina sanoa pomolleen, että puhelin oli sammunut itsekseen, pitäisi varmaan ostaa uusi.

Tämä keino tunnetaan Jyväskylässä nimellä ‘Amazon-miehen erikoinen’.

Huntteri vastasi varsin nopeasti ja ääni oli kirkas, joten hän oli ollut jo valmiiksi hereillä. Mutta häpeähän se olisikin ollut, jos yövuorolainen olisi jo nyt ollut nukkumassa. Jenni esitteli asiansa ja vastaus oli toivotun kaltainen:

”Kun hätä on suurin, on Huntterikin lähellä. Me ollaan tässä Ykköspesänkadulla tekemässä lähtöä, me ollaan kohta keskustassa. Kävelkää torin nurkalle, ni tavataan siinä.”

Ykköspesänkatu: yksi hienoimmista kadunnimistä Jyväskylässä. Kaupungista löytyy myös Kakkospesänkatu ja Kolmospesänkatu. Ellu 2 asuu osoitteessa Ykköspesänkatu 2, joka on kaikkineen häkellyttävän hieno osoite.

Ja on täällä lätkäjätkillekin oma kortteerinsa: Nuuskakuja.

”Mikä tää sun kuskikaverin nimi on?”, Tiia kysyi.

”Mitäs sä sillä tiedolla?”

”Mä en matkaa ventovieraiden kyydissä.”

”Ja sun mielestä mulla on outoja periaatteita? Mut siis, Huntteri on nimi.”

”Huntteri? On siinäkin lempinimellä paiskattu.”

”Ja sulla on kaveri jonka nimi on K. Et se siitä.”

Luku 45. Sunnuntai 22.5.2011, klo 01, Jyväskylä, keskusta, Giggling Marlin.

Pojat pääsivät Giggliniin jonon ohi, Markuksella kun on vippi päällä. Ja mies kyllä sen vipin eteen kantaakin kohtuullisia summia rahaa kyseiseen anniskeluliikkeeseen. Tosin isojen rahasäkkien kantaminen baariin on Suomessa varsin helppoa, juomien hintoja kun ei voi hyvällä tahdollakaan sanoa edullisiksi. Varsinkaan Gigglinin kaltaisessa Sedulassa.

Sedula: ravintola-alan pienen suuren miehen, Sedun, omistama mesta. Seduloita on Suomessa varsin paljon, ja ne kaikki ovat samankaltaisia. Suurin ero non-Seduloihin on hivenen korkeampi hintataso.

Itse Sedua on kyllä pakko ihailla. Itsekin haluaisin luoda omaisuuteni juottamalla suomalaisia. Kuinka vaikeaa se tosin voi olla? Suomalaiset kun ovat todella janoista kansaa.

Onnela lienee miehen tunnetuin yökerhoketju. Tosin vaikka ketjun nimi onneen viittaakin, niin harvoin suomalaisista ravintoloista pysyvää onnea löytää. Yleisimmin onnen tunne katoaa viimeistään aamulla, kun vilkaisee sängyssä viereensä tai kun etsiytyy vessanpöntölle oksentamaan.

Samaiseen Giggliniin kadun puolella kiltisti jonottavat ihmiset tekivät muutamia haikeita katseita, kun poikamme heittivät portsareiden kanssa ylävitoset ja katosivat sisätiloihin. Yksi jonossa värjötellyt gold-diggerin oloinen nainen katsoi poikiamme sillä silmällä, että nuo miehet pitäisi etsiä loppuillasta käsiinsä.

Pojat käväisivät narikan kautta ja etsiytyivät peremmälle. Gigglingissä, tai Kikkelissä kuten jotkut sitä halventavasti nimittävät, oli normimeno päällä. Porukkaa oli kohtalaisesti ja taustalla soi paskaa pop/dance/r ‘n’ b/hop-musiikkia. Tai ei se musiikki niin taustallakaan soinut. Itse asiassa äänentaso oli korviasärkevän lujalla. Tämä on yökerhoissa talon tapa.

Ilmeisesti jumalattoman lujaa soiva musiikki estää ihmisiä juttelemasta keskenään, jolloin he voivat keskittyä paremmin itse olennaiseen. Eli juomien tilaamiseen.

Tosin baarimikkojen ammattitaitoa punnitaan tässä, koska heidän pitäisi ainakin näytellä, että he kuulevat mitä ihmiset tilaavat. Tosin olut/siideri/amppari/jotainpunaistajamakeaa on aina hyvä veikkaus, sillä niitähän ihmiset enimmäkseen tilaavat.

Gigglinin asiakaskunta koostui tälläkin kertaa pääosin kauniista, hyvin pukeutuneista ja huolellisesti laittautuneista miehistä ja naisista. Joku sanoisi heitä pinnallisiksi, joku toinen taas bättre folkiksi. Poikamme pitivät heitä vain tavan bilehileinä. Kovin syvällistä keskustelua heidän kanssaan aika harvoin saa aikaiseksi, mutta eihän yökerhossa edelleenkään kuule mitään, joten sillä ei ole niin väliä.

Yksi kiistattoman hyvä puoli Gigglinissä kuitenkin on: sieltä nimittäin löytyy Jyväskylän paras lihatiski. Edes Sokoksen Mestarin Herkku ei pääse läheskään samalle tasolle. Ja Mestarin Herkussa on tarjolla muutenkin enimmäkseen kylmää lihaa, joka pötkähtää jo vahvasti nekrofilian puolelle.

Vastenmielistä. Joten jätetään se aihe.

Sen sijaan Gigglinin lihatiskillä on jatkuvasti kuumaa lihaa tarjolla. Tai, no, ainakin taskulämmintä. Ja vieläpä sopivasti katettuna sekä paketoituna. Yleensä näissä lihapaketeissa käytetään hyvin niukalti pakkausmateriaaleja, joten sekä silmänruoka että ympäristöasiat ovat kunnossa. Parhaimmillaan tuotteen ympärillä on pelkkää elmukelmua, tosin tämä on harvinaista.

Asiassa on kuitenkin yksi mutta: päästäkseen käsiksi niihin kaikkein lihaisimpiin tapauksiin pitäisi itsekin olla varsin edustava pakkaus. Mutta kunhan ulkonäkö, käytös ja varallisuus ovat kondiksessa, niin anna palaa vain. Tosin älä kuitenkaan innostuksissasi polta ruokaa pohjaan. Hiiltynyt tai muuten vain kyrvähtänyt liha ei tunnetusti ole herkkua.

Itseäni lihatiskin antimista miellyttää eniten kinkku ja etuselän alue, mutta nämähän ovat makuasioita. Tosin henkilökohtaisesti en ole niin hieno saalis, että joka kerta (= koskaan) pääsisin nauttimaan siitä kaikkein parhaasta lihasta. Usein on pitänyt tyytyä caniformia-lahkon vähemmän houkutteleviin lajeihin, kuten haisunäätään, mursuun tai hylkeeseen, tai sitten vain ihan pelkkään läskiin.

Joskus on huomannut vasta kämpillä, että tänään ruokalistalla onkin tarjolla pahimman luokan lahnaa. Ja aina välillä viikonlopun saldona on vain kylmä kalkkuna.

Baaritiskin äärellä oli nytkin enemmän silikonia kuin keskikokoisessa rautakaupassa. Pojat eivät keskittyneet tähän sen enempää. Sen sijaan he etsivät tiskiltä sopivan raon, josta pääsivät esittämään baarimikolle juomatilauksensa.

Hih-hih. Rako. Olipas hauskaa. Vähän kuin yläasteen välitunnilla, kun joku sanoo ruman sanan ja ympärillä muu porukka hihittelee olemattomaan partaansa.

Markus nappasi itselleen pari shottia ja kaljan. Tosin baarimikko annosteli yhden shotin kerrallaan ja Markus joutui hörppäämään ne pois ennen kuin sai kaljan eteensä. Laki kun määrää näin.

Alkoholilaki: sivistysvaltioissa tällaista ei joko ole, tai se on ainakin hyvin ohut opus. Suomalainen alkoholilaki on sen sijaan todella koukeroinen. AlkoA 24 § 1-6 mom. määrittelee perusannoksen rajoitukset alkoholin anniskelussa, josta siis surullinen esimerkki yllä. Ja muitakin rajoituksia kyseisessä laissa riittää. Ollaanhan sentään Suomessa.

Oikeasti kohtaan 24 § 1-6 mom. pitäisi jättää vain lauseet: ‘anniskelupaikassa tulee olla saatavana riittävä valikoima alkoholijuomia, niitä saa annostella siten kuin asiakkaan pelikunto ja/tai varallisuus antaa myöten’. Ja kaikki olisivat tyytyväisiä. Paitsi tietysti kukkahatut. Tosin he eivät ole koskaan tyytyväisiä, joten oikeastaan mikään ei muuttuisi.

Auttavatko muka oikeasti jotakuta säännökset, joiden mukaan asiakkaalle saa tarjota vain yhden juoman kerrallaan? Onko se pelastanut ketään alkoholisoitumiselta? Onko tätä edes tutkittu, vai keksivätkö lainsäätäjät puolivahingossa niin hienolta kalskahtavan lakiehdotuksen, että pakkohan se oli pistää lainvoimaiseksi?

Suomalaisilla pitää olla selkeät säännöt juomisen suhteen, sanovat päättäjät.

Haistakaa paska, sanon minä.

Ja kun taas päästiin alkuun, niin kuka hitto on määritellyt että on hyvä käytäntö antaa lääninhallituksille vapaat kädet myöntää, tai evätä, eri anniskelupaikkojen jatketut aukioloajat? Eli hyvä-veli -järjestelmällä ja lahjomalla saa tässäkin asiassa luvat kuntoon. Voi hyvää päivää.

Aleksi tilasi itselleen drinkin. Jotenkin se tuntui parhaalta vaihtoehdolta, kun kerran yökerhossa oltiin. Valinta osui cosmoon. Kirkkaanpunainen drinkki heilahti nopeasti Aleksin naaman eteen. Jostain syystä baarimikko oli lyönyt juomaan myös muovisen pillin. Cosmoon harvemmin tökätään pilliä, mutta näemmä tällä kertaa toisin. Hieman kauempana yksi niin sanottu kaunis poika katseli kiinnostuneena Aleksin juomavalintaa.

Kaunis poika: nuori, yleensä varsin laiha miehenalku. Eli he joko osaavat syödä oikein, tai vastapainoisesti jaksavat kuntoilla riittävästi. Kauniin pojan erottaa tavan laihasta pojasta vain se, että kaunis poika on vähän hintahtavan oloinen siinä missä laiha poika on vain miehisen komea.

Tällä kauniilla pojalla oli puhtaan valkoinen tiukka paita ja vieläkin tiukemmat pillifarkut. Hiukset olivat siistit, muotoiltu geelillä tiukasti kiinni ihoon ja värjätty mustalla sekä violetilla. Ulkonäkö oli siis hivenen epäilyttävä. Ei sentään ihan emopoikamainen, mutta jotain sinne päin.

Emopoika: tapaus, joka on onnistunut poistamaan elimistöstään kaiken testosteronin. Emopojan yleinen habitus on yleensä sellainen, että loppuillan sumuisissa tunnelmissa ei voi olla aivan varma löytyykö henkilön alakerrasta miehen vai naisen värkit. Vai löytyykö jopa jotain siltä väliltä. Joskus samaa ’mies vai nainen’ -arvuuttelua joutuu emojen kohdalla tekemään ihan päivänvalossakin.

Kaunis poika myhäili itsekseen. Aleksin olemus miellytti häntä ja juomavalinta oli mukavan neitimäinen. Kyseinen cosmoa juova mies pitää vielä tarkistaa paremmin illan edetessä.

Drinkit: kaikki maailman drinkit ovat jollain tavalla neitimäisiä. Tosin niidenkin neiteilyn määrässä on eroja. Mojito pötkähtää vielä heterouden puolelle, mutta ajatelkaapa vaikka strawberry & mint daiquiria tai pink pantheria. Yök, hyi ja uf-fa-faa.

Meidän poikamme eivät Kaunista poikaa huomanneet. Sen sijaan huumoria aiheutti Aleksin tahaton tempaus. Hän kun yritti imaista pillillä kunnon siemaukset drinkistään, mutta tökkäsi pillin liian syvälle kurkkuunsa ja alkoi kakoa.

”Ei siusta kyllä syväkurkkua tule”, Markus ehätti sanomaan.

Aleksi sai yskäistyä kunnolla ja pystyi vastaamaan:

”Joo, tää on meidän pienimunaisten ongelma. Ei osaa olettaa, että jotain voi työntää liian syvälle kurkkuun.”

Poikien sanailu herätti vierustovereissa hilpeyttä. Siis niissä vierustovereissa, jotka sattuivat kuulemaan musiikin yli jotain. Kaunis poika ei kuullut, mitä pojat juttelivat, mutta huumorintajua tuntui löytyvän. Ja yleensä seuralaista etsiessään ihmiset arvostavat suuresti huumorintajua.

Potentiaalisen elämänkumppanin huumorintaju: jostain syystä tämä on monille tärkeää. Kai ihmiset olettavat, että hyvän huumorintajun omaava ihminen osaa nauraa niille latteille vitseille, joita sukujuhlissa ja vastaavissa viljellään.

Omasta mielestäni tärkeämpää elämänkumppanissa on rehellisyys. Jos se kaukainen isosetä heittää sukujuhlissa todella huonon vitsin, niin sen voi sanoa ihan suoraan, että vitsi oli todella huono. Se on hienoa. Ja mahdollisesti lisäplussana saa isotädin nielaisemaan sen pullapalansa väärään kurkkuun.
Luku 46. Sunnuntai 22.5.2011, klo 02, Jyväskylä, keskusta.

Jenni ja Tiia suuntasivat kulkunsa kohti toria. Yöpalasta jääneet roskat he olivat pudottaneet oikeaoppisesti roskikseen. Tosin kävelykadulta puuttui oikeaoppinen lajittelumahdollisuus, joten Tiialta jääneet muusinjäänteet joutui laittamaan sekajäteastiaan.

Kierrätys: aikooko joku oikeasti pelastaa maailman kierrättämällä? Tai vielä pahempaa, uskooko joku että länsimaiden päästörajoitukset oikeasti vaikuttavat mitään mihinkään? Samaan aikaan Kaukoidässä lyödään tehtaista ilmoille sellaista huttua, että heikompaa heikottaa.

Parempi myöntää tosiasiat. Tämä maailma oli ja meni. Itseämme saamme siitä syyttää ja varmasti joudumme siitä lopulta tilille. Ei nykytilanteessa enää auta, vaikka laittaisi jokaisen lasipurkin oikeaan keräysastiaan.

Toivottavasti tilille joutuvat vasta lastenlastenlapsemme, joten me kaikki pääsemme kuin koira veräjästä.

Koira veräjästä: tätäkin sanontaa on aikojen saatossa käytetty niin paljon, että siellä aidan toisella puolella ei mahda enää kovin montaa hurttaa olla. Ehkä juuri sen takia ruoho on siellä toisella puolella niin paljon vihreämpää.

Tiia oli kovasti pahoillaan, että ei jaksanut syödä kaikkea. Ja syytä olikin. Ruoan heittäminen roskiin on jopa pahempaa kuin ylensyönti, joka sekin on määritelty yhdeksi seitsemästä kuolemansynnistä. Jenni olisi mielellään pelastanut Tiian sielun syömällä tähteet, mutta Jenni yritti kynsin hampain esittää yhden kokonaisen illan ajan sivistynyttä ihmistä. Vaikka se olikin vaikeaa.

7 kuolemansyntiä: ylensyönnin lisäksi myös ylpeys, kateus, viha, laiskuus, ahneus ja
himo kuuluvat tähän hienoon joukkoon. Oikea ’kerää koko sarja’.

Kaikenlaisilla konsteilla sitä rahvas pidettiin aikoinaan kurissa ja nuhteessa.

Tyttöjen kävelymatkan varrelle jäi Punainen Lyhty. Tiia katsoi hetken kylttiä ja tunsi inhonpuistatuksen. Jenni ihaili samalla vaivihkaa Tiian muotoja ja huomasi pienen puistatuksen, joka kulki Tiian lävitse. Jenni päätti kysyä asiasta:

”Mikä nyt?”

”Lyhty vain inhottaa mua. Tai ei paikka itessään, vaan ne naiskohtalot mitkä seksityöhön liittyy”, Tiia pamautti takaisin.

”... että niinkin kevyt aihe”, Jenni tuumasi ja vihelsi hieman, ”Ootko sä käyny tuolla koskaan vai onko sun inhotus sitä kukkahattujen suosimaa ‘en ole tutustunut aiheeseen mutta paheksun silti’ -tyyppiä?”

”En ole. Ootko sä?”

Tottahan Jenni oli Lyhdyssä käynyt. Kun pyörii Markuksen kanssa yöelämässä, niin Lyhty kuuluu tasaisin väliajoin baarirepertuaariin. Eikä Jennillä ollut mitään antipatioita Lyhtyä kohtaan. Baari se on siinä missä kaikki muutkin. Ja kaikkineen tissibaari on seksityön osa-alueena jopa varsin kiltti.

Tosin Tiian suhtautuminen oli tietämättömyydestä johtuen sen verran nuiva, että Jenni päätti jättää valistustyön tämän nimenomaisen aiheen tiimoilta hamaan tulevaisuuteen. Jenni kun oli alkanut pitää tätä iltaa heidän kahden ensitreffeinä ja tissibaari kuuluu harmillisen harvoin ensitreffien repertuaariin. Tosin Jennillekin oli uusi tilanne olla treffeillä, joista toinen osapuoli oli autuaan tietämätön. Ehkä juuri sen takia kaikki oli mennyt tähän asti niin hyvin.

Jennin kannalta kaikkein helpointa oli vaientaa puheenaihe pienellä valheella:

”En oo käyny. Mut mä voin joskus tutustua aiheeseen, ni voin sit valistaa sua.”

”Sulla on joku fiksaatio valistaa mua joka asiassa?”

”Mä nään sussa valtavasti potentiaalia. Pienellä valistamisella susta sais vallan sopivaa seuraa.”

Tiia ei edelleenkään reagoinut mitenkään Jennin varsin ilmeiseen flirttailuun. Sinällään se ei Jenniä haitannut, jättipä vain kysymyksiä ilmaan. Eikö Tiia vain tajunnut, mitä Jenni oli koko illan ajan harrastanut? Vai eikö vain osannut suhtautua siihen mitenkään? Vai miettikö Tiia koko tämän ajan miten pääsisi Jennistä eroon? Ei, se ei tuntunut loogiselta. Tiialla oli ollut jo monta tilaisuutta sanoa ‘hyvää yötä’.

Tytöt ohittivat Yöpizzerian ja saapuivat torin laidalle. Tori on tässä kulmauksessa ylempänä kaduntasosta, joten on noustava pienet portaat jotta pääsee itse torille. Portaiden alareunassa avautui suomalainen sunnuntain vastainen yö kaikessa komeudessaan. Siinä majaili pari nuorta miestä, joista toinen kusi kaikessa rauhassa kadunreunaan ja toinen nojaili valotolppaan oksentaen, asiaankuuluvien äänitehosteiden saattelemana:

”Aaahh! Ai saatana kun tää kuseminen helpottaa. Mihis jatketaan seuraavaksi?”

”Öööörrghhh!”

Tytöt ohittivat pojat varoen osumasta kengillään poikien performanssitaiteen tuotoksiin. Jenni harkitsi hetken, että pitäisikö poikien taidetta tarjota nykytaiteen museo Kiasmalle. Tosin siellä varmaan on jo tarpeeksi tarjontaa tällaisesta taiteen muodosta. Olihan senhetkisen näyttelyn nimikin ARS 11. Kuten mainoslausekin sanoo: ‘ARS on aina tehnyt lähtemättömän vaikutuksen näyttelyvieraisiin’. No, samanlaisen vaikutuksen tekivät nämä pojatkin.

Sen sijaan Jyväskylän tori on kaikkineen varsin kompaktin kokoinen paketti. Eli toisin sanoen ei liian iso, sillä käyttäjiäkään ei ole niin mahdottomasti. Viime vuosina tori on jäänyt aika tehokkaasti uusien kerrostalojen varjoon, mutta torithan ovat muutenkin aika 70-lukua. Torin vieressä ollut Kauppahalli sentään jo modernisoitiin kuntosaliksi, sillä kauppahallit ovat peräti 90-lukua. 1890-lukua.

Torin tämän hetkisen rauhallisuuden pilasi keskellä aukiota olevalla monumentilla riekkuva sekalainen joukkio ihmisiä. Nämä hyppivät ympäriinsä ja heiluttivat sekalaisia lippuja. Valtaosa heistä oli miehiä, osalla oli Suomen jääkiekkomaajoukkueen pelipaita päällään, osalla taas Pasilan innoittamana ‘rautaa 39, kultaa 11’ -paidat. Osa oli jopa kokonaan ilman paitaa. Illan täyttivät sekalaiset huudahdukset, joiden johtavana teemana oli laulunpätkä ‘Suomi on uusi maailmanmestari’.

Tyttöjen suuntimana oli torin toinen reuna, mutta he erehtyivät kävelemään turhan läheltä joukkiota. Tämän takia pari isohkoa miestä uskaltautui lähestymään heitä. Toisella miehistä oli päällään vain shortsit ja hän heilutteli isoa Suomen lippua. Toisella oli päällään vain iso Suomen pelipaita, joka vain vaivoin peitti vesirajan. Päässään hänellä oli hassunhauska sinivalkoinen viikinkikypärä.

”Heeeeiii tytöt, tulkaa juhlimaan!”, kajahti ilmoille.

”Onko nyt muka joku erityinen syy juhlia”, Jenni sanoi nuivasti.

”Lätkän maailmanmestaruus tietysti!”

”Mestaruushan tuli jo viime viikolla. Ja te veätte tota samaa juttua vieläki?”, Jenni ihmetteli takaisin.

”No totta kai. Tää on niin harvinaista herkkua, että tätä juhlitaan kauan. Poika saunoo vielä pitkään.”

Poika saunoo: Pojun mestaruusaiheinen biisi. Ei varsinaisesti sitä parasta musiikillista settiä, mitä Jyväskylästä on lähtenyt maailmalle. Tosin oletettavasti vielä huonompaakin matskua on täältä maailmalle suollettu. Ja mestaruusaiheiset biisit nyt muutenkaan ovat vain harvoin musiikin historiaan jääviä mestariteoksia, joten rima ei ole siinä kategoriassa järin korkealla.

‘Poika saunoo’ aikansa, josta seurannee ‘Den glider in’ ja sitten onkin ’Ihanaa Leijonat ihanaa’.

Jennistä tuntui oudolta, että joku saattoi innostua kyläkisatasoisesta MM-turnauksesta noin paljon. On ihailtavaa, että synkkyyteen taipuvaiset suomalaiset osaavat kerrankin ottaa ilon irti. Mutta jotain rajaa voisi pitää. Jos vaivainen MM-kulta aiheuttaa tällaisen sekaannuksen, niin mahdollisen olympiavoiton myötä puolet suomalaisista juo itsensä hengiltä. Mikä ei tietysti olisi ollenkaan huono asia.

Toisaalta Jenni ei nyt niin välittänyt kendojanareista, jotka liimaantuivat tyttöjen iholle kuin pahaiset nahkiaiset. Jennin mielestä hänellä oli jo paras mahdollinen seuralainen matkassaan. Ja vanhan fraasin mukaan pidot harvemmin paranevat sitä mukaa kun porukka lisääntyy. Ellei sitten kyseessä ole orgiapainotteiset pippalot, joissa ison väkijoukon keskinäinen lisääntyminen on se itse pääasia.

Toisaalta Jennille tuli mieleen, että oikeaoppisesti grillattu nahkiainen olisi kyllä tässä tilanteessa maistunut. Tämä siitäkin huolimatta, että äsken nainen kiskaisi jo tuhdin kebabannoksen. Laskuhumala tekee yleensä hyvää ihmisen ruokahalulle. Ehkä tätä konstia pitäisi käyttää myös anorektikoiden hoidossa? Ensin viinaa pakkojuotolla ja sen jälkeen se ruokapuoli hoituisi kuin itsestään.

Sen sijaan nämä ihmis-nahkiaiset eivät Jenniä innostaneet.

”Ei me nyt tulla juhlimaan”, Tiia säesti Jennin nuivaa asennetta juhlijoita kohtaan.

Tiialla ei sinällään ollut mitään pientä juhlimista vastaan, olihan lätkän maailmanmestaruus kuitenkin suomalaisille aika harvinaista herkkua. Tiia kuitenkin näki joukkion keskellä miehen, jolla oli päällään Jokereiden pelipaita. Vaikka Tiialla ei SM-liigassa varsinaista suosikkijoukkuetta olekaan, niin ei hän nyt sentään Jokereiden fanin kanssa alkaisi millekään.

Fiksu tyttö.

”Maailmanmestaruuden voitonjuhlien väliin jättäminen on epäisänmaallista”, kypäräpäinen Nahkiainen ilmoitti.

”Joo, mikään ei vedä tälle vertoja”, toinen Nahkiainen vahvisti.

Vedä vertoja: hämmentävän epälooginen sanonta. Ilmeisesti tämä on monikko sanonnasta ‘vedä verta’. Se ei tosin tarkoita mitään. Sen sijaan verto esiintyy ainakin Harry Pottereissa, loitsu ‘Fera Verto’ muuntaa eläimiä pikareiksi. Tosin en tiedä miten tuokaan liittyy tähän sanontaan. Eli mitä helvettiä oikeasti?

Nyt minä vielä saastutin tämän kirjan mainitsemalla Harry fucking Potterin. Voihan helvetti. Ja tämä vielä nolosti näyttää siltä kuin olisin itse lukenut moista kuraa. Joten en ole katkera, jos lopetat lukemisen tähän pisteeseen. Itse ainakin lopettaisin.

Yritetään kuitenkin jatkaa. Voitaneen siis todeta, että tämän nimenomaisen sanonnan logiikka on ihan perseellään. Epäilenkin, että tämän sanonnan tekeminen on ulkoistettu Kiinaan. Se olisi loogista, koska suomalaisen nykykäytännön mukaisesti kaikki ulkoistetaan Kiinaan. Ainakin ‘vedä vertoja’ kuulostaa ihan kiinalaisen tekemältä. Halpatyövoima ei takaa korkeaa laatua ja-niin-edelleen.

”Kyl me sitten tullaan juhlimaan, kun jotain merkittävää tapahtuu”, Jenni sanoi.

”Mikä olis semmonen?”, jompi kumpi Nahkiaisista kysyi.

”Esimerkiksi mestaruus jossain lajissa, jota harrastetaan niin monessa maassa että MM-kisoihin on tarvetta järjestää karsinnat?”, Jenni heitti takaisin, ”Mutta me jatketaan matkaa. Pitäkää kuitenkin toi meno yllä.”

”Älkäähän nyt vielä. Mihinkäs tässä kiire”, kypäräpäinen jatkoi.

Jenniä alkoi hiljalleen huolestuttaa. Nahkiaiset olivat tällä hetkellä jo nimenomaisesti iholla. Jenni alkoi miettiä ‘Yöelämän A, B ja C’ -kirjasaagaa, jossa varmasti olisi tähänkin tilanteeseen joku sopiva ratkaisumalli. Kirjat eivät vain olleet juuri tällä hetkellä saatavilla. Nahkiaiset vaikuttivat epämääräisiltä ja saattoivat olla pahasti sekaisin, kerta innostuivat noin kovin jostain lätkämestaruudestakin.

Jos olet yöaikaan yksin liikkeellä ja seuraan lyöttäytyy porukkaa, jotka vaikuttavat väkivaltaisilta tai muuten epäilyttäviltä, niin on olemassa muutama ohjeen tapainen joilla voi yrittää pelastautua:

1: näytä isolta, vihaiselta mieheltä. Joillekin naisille tämä voi olla vaikeaa, mutta aina kannattaa yrittää.

2: tunne kaupunkia sen verran, että tiedät lähimmän mahdollisen poikkikadun. Tällöin voi uskottavasti valehdella olevansa menossa sinne.

3: valehtele, että siellä poikkikadulla odottaa iso, vihainen poikaystävä. Miehille tämä voi olla vähän noloa, joten vaihtoehtoisesti voi sanoa vaimokkeen odottavan siellä kaulimen kanssa. Ison kaulimen.

Jos mikään näistä ei auta, niin 4: ota jalat alle. Korkokengät ovat tähän touhuun aika huonot, eli ne kannattaa jo alun perin jättää kotiin ja ottaa joko lenkkarit tai sandaalit. Korkokengät voi toki tässä vaiheessa heittää pois jalasta, mutta se vie aikaa. Lisäksi paljasjaloin on varsin ikävä astua lasinsirujen päälle, joita joku vittu-Marko on kuitenkin viskonut kadut täyteen.

Kertojaa ei sitten voi pitää vastuullisena, jos nämä ohjeet eivät toimi käytännössä. Eli älä tule minulle itkemään, jos sinut raiskataan tai saat turpiisi. Mitäs läksit.

”Mistä päin te ootte?”, Tiia kysyi.

”Espoosta”, kuului Nahkiaisten vastaus.

Jenni huokaisi helpotuksesta. Näistä Nahkiaisista ei sittenkään tulisi ongelmia, nämähän olivat pelkkiä feikkejä. Koska kukaan, toistan kukaan, espoolainen ei sano olevansa espoolainen. Sikäläiset tulevat Leppävaarasta, Tapiolasta, Matinkylästä, Westendistä tai vastaavasta, mutta eivät koskaan Espoosta. Suomen heikoimman identiteetin omaavasta kunnasta ei ole epäselvyyttä.

Espoo on kuntana jopa niin epätoivoinen, että se on ottanut nimikkoeläimekseen liito-oravan. Ilmeisesti, jotta edes viherpiipertäjät voisivat tunnustaa kaupungin väriä. Koko nimikkoeläimen konsepti on aika naurettava, mutta voisihan silti valintaan panostaa edes vähän alusta. Liito-orava kun on sekä nykyaikaisen viherpiipertämisen että EU-politiikan järkivapaimman ääripään symboli.

EU: tämän pyhän liiton ivaaminen on sama kuin hakkaisi vammaista. Eli helppoa, mutta hedelmätöntä. Kyseessä on kuitenkin instituutio, joka on luonut ‘tuorekurkun käyryys’ -direktiivin. Vastaavaan ironiaan pystyy vain Monty Python, ja sekin vain parhaimpina päivinään.

Tähän väliin kuitenkin yksi ylijäämävitsi: jos EU:n ivaaminen on kuin ilkkuisi vammaista, niin mitä ovat EU-tukien nostajat? Vammaisen hyväksikäyttäjiä.

Jenni ja Tiia irtaantuivat Nahkiaisista lopulta varsin sopuisasti, sanoen että vihaiset poikakaverit odottivat heitä torin toisella laidalla. Nahkiaiset palasivat omiensa joukkoon ja aloittivat epävireisen yhteislaulun ‘We Are the Champions’. Jenni ja Tiia ottivat muutaman juoksuaskeleen, jotta pääsivät äkkiä kuuloetäisyyden ulkopuolelle.

Tyttöjen jatkaessa matkaa Tiia kysyi:

”Ni sä et ilmeisesti ole mikään suuri lätkäfani?”

”No ei niinkään voi sanoo. Onhan lätkä kuitenkin äijäurheilua verrattuna johonkin salibandyyn, jossa pelataan puuhelmet kaulassa ja pahinta mitä voi tapahtua on, että menee hiukset sekasin. Ja kyl mä Diskosta seuraan. Ja turnauksia, joissa on parhaat pelaajat mukana. Mut tuo jokakeväinen kaljanmyyntikarkelo ei mahu mun pieneen mieleen”, Jenni vastasi ja jatkoi hetken päästä, ”Tai no nyt mä valehtelin. Tanskan pelit mä seuraan MM-kisoissakin.”

”Miks just Tanskan? Eikös se ole aika paska lätkässä?”

”No toi on just tota suomalaista asennetta. Kannatetaan menestystä eikä joukkuetta.”

”Sori, mä aina joskus sorrun siihen”, Tiia sanoi punastuen vähän, ”Mut mistä toi Tanska on sulle tullu?”

”Futiksen EM-kisat ‘92. Innostuin seuraamaan Tanskaa karsintalohkossa ja ihastuin joukkueeseen sillä hetkellä, kun ne jäi kisojen ulkopuolelle. Sitten Jugoslavia suljettiin kisoista ja Tanska pääsikin mukaan. Lopulta ne sitten voitti koko turnauksen ja ihastus muuttui rakkaudeksi.”

”Eikös toikin ole tiukasti ajateltuna gloryhunttausta?”, Tiia kysyi.

”Voishan sen niinkin ajatella. Mut mä oon seurannu Tanskan otteita kaikissa lajeissa sen jälkeenkin. Gloryhuntteri ois hylänny koko maan pian sen jälkeen.”

”Sä oot aika outo penkkiurheilija tähän maahan.”

”No joskus tuntuu, et mä oon syntyny väärään maahan”, Jenni myönsi, ”Ainakin siinä suhteessa, et mä en löyä itestäni varsinaista gloryhuntteria. Ja tietty siinäkin, et mä tykkään enemmän futiksesta kuin lätkästä.”

”Mä en taas koskaan ole päässy sisälle tohon futiksen hienouteen. Myönnän toki, että se on kuningaslaji, mut oon aina tykänny että lätkässä ja pesiksessä tapahtuu enemmän.”

Jenni päätti hieman valistaa:

”Kokeileppa seuraavien EM/MM-kisojen aikana, että virittäyvyt tunnelmaan tekemällä hyvän pastasalaatin. Revit siihen sivuun vähän patonkia ja täyvennät kattauksen parilla oluella, tai siis sun tapauksessa siiderillä. Sit valahat sohvalle ja alat kattoa peliä. Futiksessa nolla-nollakin on välillä todella hieno tapahtuma. Lätkässä ja pesiksessä nolla-nolla on aina tylsä peli.”

”Kaikkea pitää tietty kokeilla. Mut en mä ihan vielä vakuuttunu.”

”Sanoo nainen, jonka oman lajin on luonut äärioikeistolainen ja jossa ei ees järjestetä MM-kisoja”, Jenni naurahti ja tökkäsi kiusoittelevasti Tiiaa kylkeen.

”Sot sot, on pesiksessäkin World Cup”, Tiia puolustautui, ”Mutta en tiiä miten uskottavana sitä voi pitää. Edellisissä kisoissa oli neljä maata ja Suomi voitti kaikki sarjat. Miesten finaalissa voittivat Saksan 26-0. Ja on totta, että Pihkala loi pesiksen luodakseen paremman ja vahvemman rodun Suomeen. Mutta vaikka lähtökohdat oli huonot, niin hieno laji siitä tuli.”

”Toi on kyl totta. Joskus tuntuu, et natsit ja varsinkin Hitler on demonisoitu niin täysin, ettei voi sanoa niiden tehneen mitään hyvää. Ja sitäkin oli, vaikka kokonaisuudessaan se aate on yks ihmishistorian synkeimmistä. Otetaan nyt vaikka se pesäpallo.”

”Eli olisko tää meidän urheiluväittely tasapeli?”

”Sovitaan niin”, Jenni naurahti.

Torin toiselta laidalta kuului entistäkin kovempi huuto.

”Jaksaa noi kyllä huutaa, jos ei muuta. Tosifaneja?”, Tiia tuumasi vilkaistessaan taakseen.

”Eihän noi ollu oikeita tyyppejä. Jotain feikkejä”, Jenni vastasi.

”Miten niin?”

”Eihän kukaan sano, et on espoolainen.”

”Keitäs ne sitten oli?”, Tiia kummasteli.

”Yritysvakoojia, kaksoisagentteja, roolipelaajia... kuka tietää. Täs kaupungissa tapahtuu niin paljon kaikkea, ettei jaksa enää vaivata päätään semmosilla asioilla. Kunhan ovat vaarattomia, ni se riittää.”

”Nää muutamat vuodet täällä on kyllä opettanu, että tää on aika kummallinen kaupunki.”

”Joo, sitä ei ohi ajaessaan aina hahmota et mitä kaikkea tänne kätkeytyy.”
Luku 47. Sunnuntai 22.5.2011, klo 02, Jyväskylä, keskusta, Giggling.

Aleksille tuli noutaja. Ei sentään viikatemies, vaan pari nuorta tyttöä jotka tulivat pyytämään miestä tanssilattialle. Aleksilla ei ole harhaluuloja omista tanssitaidoistaan, mutta yökerhomiljöössä hyvin harva muutenkaan osaa tehdä mitään muuta kuin heilua sekavasti tai keikuttaa persaustaan. Joten Aleksi sulautuisi sulavasti tanssahtelevaan ihmismassaan.

Kuolema a.k.a. viikatemies: kuvitellaanpa hetki. On olemassa jamppa, jolla on valta hakea kuolevien sielut maapallolta mukaansa. Tai jonkun teorian mukaan tällä jampalla on jopa valta päättää, että kuka kuolee ja kuka ei. Aika arvovaltainen jantteri joka tapauksessa on siis kyseessä.

Joten mitä ihmeen lisäarvoa se viikate tuo tähän kaikkeen? Uskoisin herra Kuoleman luontaisen auktoriteetin olevan vallan riittävä ilman viikatettakin.

Ja eikö herra Kuolema koskaan päivitä arsenaaliaan? Joskus nuijasodan aikoihin viikate oli parasta, mitä maailmassa oli tarjolla sielujen haravointia ajatellen. Nykyään sen sijaan olisi tarjolla automaattiaseita. Tai mikä parasta, napalmia. Nam.

Napalmin käyttöä harjoitellessaan Kuolema saattaisi alkuun aiheuttaa hieman kollateraalia damagea. Mutta mitäpä se herra Kuolemaa haittaisi. Itse en ainakaan uskaltaisi nousta kapinaan itse Kuolemaa vastaan, vaikka sattuisinkin viattomana ohikulkijana saamaan napalmit niskaani. Korkeintaan laittaisin reklamaation aiheesta Kuoleman esimiehelle.

Tai jos Kuolema onkin freelancer? Silloin se esimiehen löytäminen voi olla vaikeaa.

Onkohan Kuolema töissä tunti- vai urakkapalkalla?

Tanssilattialla alkoi juuri parahiksi letkajenkka, täsmälleen samalla hetkellä kun Aleksi ehti muiden mukaan. Tämä nimenomainen tanssin muoto ei ole ihan jokailtaista kamaa yökerhoissa, mutta Jyväskylässä kaikki on mahdollista. Täällä onnistuu jopa pyöröovista hiihtäminen. Kunhan vain muistaa laittaa minisukset jalkaan.

Illan tiskijukan levylautaselta löytyi Lumon ‘Vesivehmaan jencca’, joka ei ollut se otollisin musiikki letkajenkkaa ajatellen. Mutta se oli ainoa kappale, joka DJ Hömpän valikoimissa viittasi edes etäisesti jenkkaamiseen. Aleksia musiikkivalinta auttoi, koska nyt muutkin joutuivat soveltamaan nykyaikaistettua versiota letkajenkasta. Eli toisin sanoen kaikki osasivat homman yhtä huonosti.

Jenkasta alkoi varsin nopeasti muodostua maraton-tyyppinen koitos, kun levysoitin jäi jumiin ja biisin kertosäe soi päättymättömällä repeatilla. Kesken biisin kun ei ole soveliasta lopettaa tanssimista. Tanssijoita alkoi nopeasti vaivata jano. Mutta ei hätää, Sedulan henkilökunta tekaisi äkkiä pystyyn juomapisteen. Siitä sai kätevästi jokaisella kierroksella voimajuomaa.

Markus sen sijaan ei ole letkajenkka-miehiä. Hänen seuraava muuvinsa oli antaa periksi himolle pelata hieman uhkapelejä. Siihen oli ratkaisukin tarjolla, joten hän etsiytyi black jack -pöytään. Pelin kotoisampi versiohan on ventti. Sedulassa ei kuitenkaan venttiä tunneta, koko hommassa kun pitää olla tiettyä kansainvälisyyttä. Tämä siitä huolimatta, että tälläkin hetkellä asiakaskunta koostui pelkistä suomalaisista.

Pöydässä oli entuudestaan pari pelaajaa, mutta sekaan mahtui hyvin. Samaan aikaan Markuksen kanssa ilmestyi pöytään toinenkin uusi pelaaja, miespuolinen ihminen tyköistuvassa Batistinin puvussa. Kaikkineen varsin komeankalskea vaaleahko nuori mies. Markus tuumasi, että miekkonen muistutti varsin paljon tosielämän James Bondia.

Tosin osuvampi nimitys voisi tässä tapauksessa olla James Blond, salainen agentti 0,07. Lupa tappaa talossa ja puutarhassa, ja nussia siinä sivussa kauniita naisia.

Seuraavan kierroksen alkaessa Markus laittoi viisikymppiä pöytään. Batistini seurasi satasella. Kaksi muuta pelaajaa tyytyivät kympin panoksiin. Random-pelaajilla kortit menivät nopeasti yli 21:n. Markus tyytyi ysiin ja jätkään, saaden tulokseksi 19. Batistini sai pöytään kolmosen, seiskan ja kaksi vitosta, tulos siis 20. Jakaja kuitenkin pamautti itselleen kurkon, akan ja ässän, joten talo vei tuloksella 21.

Kaksi muuta pelaajaa päätti tässä vaiheessa poistua pöydästä. Markus sen sijaan jatkoi vielä toiselle kierrokselle ja heitti satasen pöytään. Batistini nokitti jälleen ja panosti kaksisataa. Alkujaossa Markus sai vitosen ja kasin. Batistini puolestaan nappasi suoraan ässän ja jätkän ja nappasi hyvät rahat Black Jackilla.

Markusta alkoi riepoa tuollainen bondmaisen täydellinen pelaaminen, jossa ensimmäinen kierros hävitään ja toisella napataan jackpot. Niinpä Markus jätti kierroksen siihen ja poistui pöydästä takaisin baaritiskin suuntaan. Batistini jäi hetkeksi katsomaan tuota outoa otusta, joka kylmän viileästi jätti pelin kesken. Niinpä Batistini keräsi nopeasti voitot taskuunsa ja etsi Markuksen käsiinsä:

”Moro, tuo oli aika tyylikästä että kävelit pois pöydästä kesken kaiken. Voisin tarjota siitä edestä kaljan.”

”Aika harvinaista, että tuollasen syyn takia tarjotaan kalja”, Markus tuumasi, ”Mikäs mies sie oot?”

”Pöntinen, Jaska Pöntinen. Pidän itteäni vähän kuin nykyajan Robin Hoodina. Vien päivisin rahat rikkailta pörssikaupoissa ja jaan ne öisin köyhille tarjoamalla kierroksia baareissa. Vapaa-ajalla haen taskurahat nettipokerista.”

Nettipokeri: viisaat pelaajat rikastuvat ja tyhmät pelaajat köyhtyvät. Jollain elämän osa-alueella toimitaan sentään luonnonjärjestyksen mukaisesti.

Muutenkaan minulla ei ole pokerista mitään pahaa sanottavaa. Hieno laji.

Markus ei pitänyt siitä, että hänet rinnastettiin köyhiin. Toisaalta, kaljan tarjoajalle ei kannata kenkkuilla. Pahimmassa tapauksessa jää ilman sitä ilmaista juomaa. Joten Markus myöntyi Jaskan ehdotukseen. Niinpä Jaska tilasi kaljan ja itselleen kossuvissyn. Markus arveli, että kossuvissy on ilmeisesti köyhän miehen versio vodka martinista. Kumpaakaan ei ravisteta.

Saatuaan juoman naamansa eteen Markus uskalsi ottaa köyhyysaiheen tapetille:

”Köyhyys on muuten miun mielestä enemmänkin henkistä. Mielentila.”

”Joo ja kyllähän me pärjätään vaikka tulis lama, mutta mites ne oikeasti köyhät?”

”Vahvin selviää. Niinhän ‘Avara luonto’ meille opettaa”, Markus tuumasi.

”Puhut harvinaisen totta. Mutta samalla tuo on nykyisessä sosiaalidemokraattisessa maailmassa harvinaisen epäkorrekti lause. Liekkö säkin syntyny väärään aikaan ja väärään paikkaan?”

”No joskus tuntuu vähän siltä. Keski-ajalla olis paljon hauskempaa. Sais olla ihan vapaasti rikas kusipäinen kartanonherra ja polkea köyhien oikeuksia. Tosin nykyajasta olis pakko viedä kolme asiaa mukanaan: paljon hammastahnaa, vielä enemmän ehkäisyvälineitä ja vahaustaito.”

”Ei hassumpi mieliteko. Eikös tuohon aikaan maaherralla ollu oikeus koeajaa alaisensa morsian hääyönä? Jossain leffassa ainaki oli noin. Eikä ollu etes mikään pokeleffa.”

”Ei hassumpi ajatus. Et sie loppupeleissä ole pekkaa pahempi tyyppi”, Markus joutui myöntämään.

Pekkaa pahempi: Miksi sanonnan pohjalle on valittu nimenomaan Pekka? Miksi myös Musta-Pekka on nimenomaan Pekka? Miksi Pekan nimi on näin mustamaalattu? Miksi tavarat jaetaan aina kahteen tai kolmeen Pekkaan? Miksi Helsingissä on K-Supermarket Mustapekka? Saako sieltä mustaa makkaraa? Myydäänkö sitä vain Pekalle? Kuka ylipäätään vihaa lastaan niin paljon, että antaa nimeksi Pekka?

Niin paljon kysymyksiä, niin vähän aikaa.

”Kuka Pekka? Tunnenko mä sen?”, Jaska kysäisi.

Markus ei ehtinyt vastata, kun Jaskan juttusille tuli yrmeän oloinen mies:

”Hei Jaska, olis yks keikka tossa?”

Yrmy oli neljänkympin hujakoilla, ainakin sen perusteella mitä Markus osasi tulkita miehen ikää. Tyyppi oli kuitenkin aika ajattoman oloinen. Virheetön Armanin puku ei ainakaan helpottanut iän arvioimista, niitä kun tuntuvat käyttävän kaikki vauvasta vaariin.

”Tämä selvä. Tarjoo mun kaverille vielä toinen tuoppi ni lähetään”, Jaska huikkasi Yrmylle takaisin.

Jaska kääntyi vielä Markuksen puoleen:

”Sori, että pitää poistua näin rumasti, mutta meillä kaikilla on omat pomomme. Toivottavasti tuoppi riittää korvaukseksi. Moikataan kun tavataan.”

”Maailma on yllättävän pieni paikka”, Markus sanoi takaisin.

Markus tuumasi, että ensivaikutelma jostain ihmisestä oli kerrankin väärä. Jaska vaikutti ihan kunnolliselta tyypiltä.

Luku 48. Sunnuntai 22.5.2011, klo 02, Jyväskylä, tori.

Huntterin Volvo heilahti torin reunaan. Kyydissä oli Ellu 2, joka istui etupenkillä. Niinpä tytöt tyytyivät takapenkkipaikoille. Jenni muisti vielä Vaajakosken takapenkkikyytinsä alkuillalta, mutta onneksi nyt oli rauhallisempi kuljettaja, joten ehkä tästä selvittäisiin. Huntteri tunnisti heti Tiian:

”Sä pelaat jossain lajissa ihan kilpatasolla.”

”Aika hyvin tunnistettu. Pesistä.”

Huntteri napsautti Volvon liikkeelle. M40-mallin vaihdelaatikko piti pientä ääntä varsinkin kakkosvaihteella. Toisaalta vaihdelaatikolla oli jo takanaan 41 vuotta ja 460 tuhatta kilometriä. Pieni äännähtely kuuluu siinä vaiheessa jo asiaan. Huolestuttavampaa on se hetki, kun ei kuulu enää mitään ääniä.

Ellu puuttui keskusteluun:

”Huntteri on kohtuu innokas penkkiurheilija. Ainakin sillon, kun naiset urheilee.”

”Teillä puolestaan on aika tyylikäs auto. Mun veljellä on PV”, Tiia vaihtoi vähemmän sujuvasti puheenaihetta.

”Minkä mallinen?”, Huntteri kysyi välittömästi.

”Onko niitä erilaisia?”

”Onhan niitä. Nelonen, kolmekymppinen, viiskymppinen, kuuskymppinen, nelisataset, viissatanen ja niin edelleen.”

”Tota mä en tiennykkään”, Tiia joutui toteamaan.

”No nyt se alko taas”, Ellu huokaisi ja katsoi Jenniä, ”Sä et tiiä miten rasittavia näitten jätkien mökkireissut osaa olla. Koko viikonloppu on pelkkää Volvoa, vanhoja B-ryhmän rallivideoita, Schwarzeneggerin 80-luvun tuotantoa ja täydellisen saunaoluen metästystä.”

”Mistäs sä sen tiedät? Eihän niille reissuille oteta naisia matkaan”, Huntteri kysäisi.

”Mä voin vaan kuvitella”, Ellu vastasi.

Volvo eteni Nisulankadulla kohti Viitaniemeä. Vasemmalle jäi Sepänpuiston skeittialue, jossa oli jopa tähän vuorokaudenaikaan muutama skeittari harjoittelemassa. Ajattelin tämänkin mainita, vaikken sen enempää aio seurata heidän pelleilyään. Kyseessä on niin nolo harrastus, että en halua seurata heidän pelleilyään. Ja koska olen Kertoja, niin kerrankin ei ole pakko, jos ei tahdo.

Volvon takana kärkkyi Audi. Se ajoi Pitkäkadun risteyksen kohdalla liikenteenjakajan väärältä puolelta, koska ei muuten päässyt ohi. Huntteri epäili ensin, että kyseessä oli joku englantilainen, koska tämä ei hahmottanut Suomessa vallitsevia liikennesääntöjä. Kuljettaja näytti kyllä hyvin suomalaiselta vihreine maastoasuineen ja WWF-lippiksineen.

Kadun kääntyessä alamäkeen Audin moottori totesi, että käyttötunnit tulivat täyteen. Tai sitten kuljettaja laittoi vahingossa nelosvaihteen sijasta ykkösen päälle. Joka tapauksessa Audin konepellin alta näkyi valtava leimahdus. Hetken ajan katu oli sakeana lentäviä kiertokankia, mäntiä ja muita, metallinpalasia, jotka olivat enimmäkseen hajonneet tunnistamattomiksi.

Ellu tuumasi asiantuntevasti etupenkiltä:

”Tohon kulkuneuvoon tais tulla joku vika.”

Huntteri olisi normaalioloissa tuumannut, että ‘terävä havainto’, mutta tällä hetkellä mies oli siihen liian kiireinen. Hän yritti parhaansa mukaan väistellä kadulla lentäviä metallinpalasia ja onnistuikin kohtuullisen hyvin. Vain jokunen tunnistamaton lentävä esine osui puskuriin. Olettamuksena oli, että Volvon puskuri kestää kyllä kaikki strutsia pienemmät sivuosumat, mutta Huntteri päätti silti pysähtyä ja tarkistaa asian.

Audin kuljettaja oli sillä välin saanut Audin pysäytettyä kadun viereen ja kaivanut kulkuneuvon takakontista ison kaukoputken. Nyt hän ryntäsi kiireellä kohti Huntteria, joka oli noussut tutkimaan autonsa keulaa. Puskurissa ei onneksi ollut jälkiä. Ja yhdellä Audilla nyt ei olisi mitään väliä.

”Anteeksi, mutta voisitteko te heittää minut tuohon Viitaniemen pellolle?”, Audin kuljettaja kysäisi.

Huntterin voimat eivät riittäneet miehen heittämiseksi, tämä kun pikaisen arvion perusteella painoi satakunta kiloa. Joten tämä joutuisi tyytymään Volvon takapenkkiin. Tosin Huntteri arveli, että sillä keinolla mies pääsisi turvallisemmin perille. Ei se ilmalento, mutta se alastulo. Huntteri osoitti takapenkkiä, jossa olisi Jennin ja Tiian lisäksi vielä tilaa yhdelle kiireiselle. Miehen istuessa Huntteri kysäisi:

”Mihis sulla on noin kaamee kiire?”

”Pellolla on nähty gallinago media, eli heinäkurppa. En ole vielä saanut sitä bongattua vuosien yrittämisestä huolimatta. Joten nyt on hätä päästä paikalle”, Bongari vastasi.

Bongaus: harrastus, jossa bongaillaan erimerkkisiä lintuja.

Aika onneton harrastus näin tarkemmin ajateltuna. On tietysti hyvä, että ihmisillä on joku harrastus johon paneutua, mutta metsästyskin olisi miehekkäämpää kuin lintujen bongailu. Naisten tai bongien bongailu on sen sijaan OK toimintaa.

Jenniä linnun latinalainen nimi hymyilytti. Gallinago media kun muistutti paljon galliano mediaa. Yhdenmukaisuus sai Jennin haluamaan vielä yhtä Galliano-shottia. Kämpillä olisi moista nektaria, mutta sinne pääsemiseen saattaisi mennä vielä tovi aikaa.

Ellu luki Jennin ajatukset ja tarjosi Jennille povaristaan taskumatin. Siellä oli minttuviinaa, joka sekin maistui tässä tilanteessa varsin hyvin. Ellu tarjosi ryypyt myös Tiialle, joka myös nappasi pienet huikat.

Ajatustenlukijat: virallisen kannan mukaan heitä ei ole olemassa. Ja muutenkin voisi olla rasittavaa lukea päivästä toiseen toisten ajatuksia.

Useimmat meistä kun eivät ole mitään varsinaisia ajatusten Tonavia.

Volvo kaartoi Viitaniemen peltojen luo, tai mitä siirtopuutarhoja ne nyt ovatkaan. Bongari kiitti kyydistä ja poistui äkkiä lajitovereidensa luo. Meidän sankarimme jäivät auton viereen katselemaan pellolla ähertäviä ihmisiä. Heitä olikin monikymmenpäinen ryhmä, toinen toistaan vihreämmän näköisiä. Kulkuneuvoja oli pellon pientareella tasan yhtä monta kuin oli bongareitakin. Tai siis yksi vähemmän, kun Audi sattui jäämään matkan varrelle.

Jenni tuumi, että valtaosa näistä ihmisistä varmaankin tunnusti luonnonsuojelua ja vihreitä arvoja. Silti, kun jossain Kilpisjärvellä näkyy haarapääsky tai vastaava, niin jokainen ampaisee omaan autoonsa ja ajaa yhdeksänsataa kilometriä saadakseen nähdä edes vilauksen kyseisen linnun pyrstöstä.

Tällä kertaa hämäryys aiheutti sen, ettei heinäkurppaa näkynyt edes kaukoputkella tai kiikareilla. Lintubongareiden armeija yrittikin siirtyä lähemmäs linnun oletettua olinpaikkaa. Nelikkomme ei lähtenyt kävelemään heidän mukanaan, koska yhden pienen linnun näkeminen ei tekisi heistä sen onnellisempia. Paljon hauskempaa oli katsella suuren ihmisjoukon kyyristelyä ja hiiviskelyä.

Yksi bongareista astui kuitenkin kuivan oksan päälle, joka katkesi räsähtäen. Ääni oli hiljaisessa illassa yllättävän kovan kuuloinen. Heinäkurppa säikähti ääntä ja lehahti lentoon. Samalla hetkellä läheisestä heinikosta nousi haulikon piippu. Kuului kaksi laukausta ja kurppa tipahti lyhyen ilmalennon jälkeen elottomana maahan, kuin entinen kana konsanaan.

Nelikostamme jokainen suhtautui äskeiseen hieman eri tavalla. Tiia oli hieman järkyttynyt linnun kuolemasta, vaikkei se erityisen näyttävä lintu ollutkaan. Jenni mietti, että kaupungissa metsästäminen tuskin oli täysin laillista. Ellulle tuli heti mieleen ruotsalainen JAS Gripen -hävittäjä, linnun lentorata kun oli ollut hyvin samankaltainen. Huntteri puolestaan ihasteli hienoa laukausta, jonka ampuja oli pamauttanut. Vaikka todellinen metsästäjä olisi toki tipauttanut linnun ykkösellä.

Heinien seasta kuului iloinen huudahdus:

”Headshot!”

Heinikosta nousi keski-ikäinen, hieman vatsakas metsämies yllään heinikkoon hyvin sopiva maastopuku. Kokonaisuuden täydensi iso tummanruskea lännenhattu ja tuuheat viikset. Viiksetkään eivät olleet ihan mitkä tahansa, vaan aidot ja alkuperäiset jarruviikset jollaisia näkee vain harvoin.

Metsästys: kaikkea voi metsästää, mutta kaikkea ei saa metsästää. Etenkin ihmisten metsästäminen tuntuu olevan hyvin ei-ei. Mutta noin muutoin sorsien, hirvien ja kaiken maailman seeprojen metsästäminen on mitä mainiointa puuhaa.

Riistaliha ei usein ole lihana sen kummempaa kuin tehokasvatettukaan. Metsästyksen viehätys perustuukin siihen, että nykyihminen pääsee vielä joskus tappamaan oman ruokansa. Ja kaadon seurauksena voi hyvällä omallatunnolla ottaa kunnon kaatoryypyt.

Bongareilla kesti hetken, ennen kuin he tajusivat minkä murhenäytelmän olivat nähneet. Sen tajuttuaan bongareiden suulla alkoi kiivas vastalauseiden myrsky:

”Hei, se oli rauhoitettu!”

”Hitto, douppaatteko te näitä lintuja? No eihän tässä ole sitten mitään urheiluhenkeä”, Metsämies vastasi.

Yksi bongari tarttui Metsämiehen kommenttiin:

”Ei metsästys ole urheilua!”

”Totta kai on!”, Metsämies huusi takaisin, ”Tää on todellinen deathmatch.”

Metsämies lähti rauhallisesti kävelemään kohti paikkaa, mihin heinäkurppa oli tipahtanut. Metsämiehillä on hyvin harvoin kiire minnekään, enemmänkin he istuskelevat rauhallisesti passissa tai iltanuotiolla kahvikupposen ääressä. Samoin he hyvin harvoin tekevät harkitsemattomia tai nopeita liikkeitä.

Tämä on tietysti ymmärrettävää, yleensä kun samoilla apajilla on useampikin metsästäjä. Toveri metsämies saattaa pamauttaa aseellaan, jos alkaa itse liikkua pusikoissa liian varomattomasti. Kaikki kun eivät usko siihen teoriaan, että eläinlaji olisi hyvä tunnistaa ennen kuin sen päästää päiviltä.

”Helvetin daiju, älä nyt ainakaan sitä lintua mukaasi ota! Se kuuluu meille”, huudahti toinen bongari.

Metsämies pysähtyi ja kääntyi kohden bongareita. Hän ei sanonut sanaakaan, vaan laittoi kaikessa rauhassa uudet patruunat haulikkoonsa. Sitten hän nosti haulikon syliinsä ja sanoi rauhallisesti:

”Viiksimiehelle ei vittuilla.”

Kaikenlaiset vastaväitteet hiljenivät hetkessä. Ladatuilla aseilla on usein sellainen vaikutus. Tälläkin kertaa haulikko oli kuin pato, joka tukki tehokkaasti vastalauseiden tulvan. Bongarit alkoivat katsella kengänkärkiään ja Metsämies lähti taas kävelemään kohti heinäkurppaa. Tai ei sitä parhaalla tahdollakaan voinut enää kurpaksi sanoa. Enemmänkin se oli päätön raato.

Meidän joukkomme päätti tässä vaiheessa jatkaa matkaansa. Viiksimiehistä kun ei aina tiedä ja lyijyhaulit tuntuvat kieltämättä aika ilkeiltä, kun ne pääsevät ihon alle. Bongarit tuntuivat tulevan samoihin johtopäätöksiin ja porukka alkoi hajaantua sinne tänne. Metsämies nappasi linnun käteensä ja alkoi nylkeä sitä. Todellinen metsästäjä olisi syönyt sen sellaisenaan, mutta Metsämiehessä oli näemmä kulinaristin vikaa.

Meidän nelikkomme istuutui Volvoon ja matka jatkui kohti Kortepohjaa.

”Mites Huntteri se sun kirjas edistyy?”, Jenni kysäisi jotta keskustelu pysyisi vireillä.

”Huonosti. Idea mulla on, mutta siihen se taitaa jäähäkkin.”

”Kirja? Ihan oikea kirja? Millanen idea?”, Tiia kysäisi.

”Ulkoavaruuesta tulee harmaita olioita, jotka haluaa ostaa TV-sarja ‘Fireflyn’ toisen tuotantokauven DVD-boksin”, Huntteri selitti, ”Merirosvot kuitenkin paljastaa niille, että kyseinen sarja keskeytettiin jo ekalla tuotantokaudella. Siitä suuttuneena oliot julistaa sodan maailmojen välille. Toisaalla nuori, idealistinen journalisti pääsee armeijan luoman salaliiton jäljille, jonka tarkotuksena on pimittää ulkoavaruuen olioitten ilkeet suunnitelmat. Johtolangat vie sen journalistin kauniin prinsessan jälille, jolla vois olla keino olioitten voittamiseks. Iso paha mummo on kuitenkin teljenny prinsessan isoon linnaan, ja prinsessa on ensin pelastettava. Apua journalisti saa samassa lehessä toimivalta naisvalokuvaajalta, uskolliselta koiraltaan ja mystiseltä miljardööriltä, jonka tarkoitusperät on hämärän peitossa.”

”Kuulostaa... omaperäiseltä”, Jenni tuumasi.

”Eikö vain? Ongelma on se, että kaikki käsikset jotka oon saanu tehtyä on muovautunu turhan eroottiseksi matskuksi. Oon myyny ne hyvällä hinnalla Vivid Entertainmentille, mutta oma tarina ei oo edistyny”, Huntteri pahoitteli.

”Pitäskö sun vaihtaa aihetta johonkin semmoseen, jonka sä tunnet paremmin?”, Jenni kysyi, ”Ainakin mulle äikän opet neuvo aina kirjottamaan siitä mistä tietää eniten.”

”No toi on suunnilleen se, mistä mä tiedän parhaiten. Mä oon kattonu kaikki X-Filesin jaksot ja kaveripiirissä on lähinnä miljardöörejä ja prinsessoja. Mut voisin mä tietty vaihtaa journalistin johonkin toiseen ammattiin”, Huntteri selvensi.

Tiia sen sijaan kiinnosti enemmän kirjoittamisen tekninen puoli:

”Mä en oo koskaan osannu tehä sujuvaa tarinankerrontaa. Semmosta nuivaa uutistekstiä tulee kyllä, mut olis kiva opetella tekemään proosaa, tai ihan kertomakirjallisuutta.”

”Mä nyt oon vähän huono neuvomaan, koska oon esikuvani Hank Moodyn tavoin kirjottaja joka ei kirjota”, Huntteri vastasi, ”Mut kaikkihan osaa laittaa sanoja paperille, ja loput oppii harjottelemalla. Ite käytän paljon sitä että kun nyt vaikka ajat autoa ni kattelet muita tielläkulkijoita ja alat kehittelemään niille tarinoita: mistä ne on sillä hetkellä tulossa, mihin ne on seuraavaksi menossa, miksi ne on juuri sillä hetkellä siinä. Ja siitä laajentaa henkilön historiaan ja pohtii minkälainen tulevaisuus sillä henkilöllä tulee olemaan. Siitä se lähtee.”

”Huntterin tapauksessa nää muut tielläkulkijat on miltei kaikki kusipäitä”, Ellu täsmensi.

”Totta. Mut nyt mä oon jo oppinu olemaan tappamatta kaikkia mun hahmoja. Se kun vaikeuttaa jatko-osien tekemistä. Tosin pitäis ensin saaha ees se yks kirja tehtyä”, Huntteri jatkoi, ”Mut aina kun tuntuu siltä että vois saaha jotain aikaiseksi, niin tulee jotain muuta menoa.”

”Ehkä eläkkeellä sit?”, Tiia sanoi, ”Sillonhan saattais olla enemmän aikaa?”

”Huntteri ei aio elää eläke-ikään asti”, Ellu naurahti.

Tiia oli hetken huuli pyöreänä. Hän tapaili sanojaan:

”Niin... siis... tä?”

Huuli pyöreänä: en ole koskaan nähnyt, että kukaan olisi onnistunut tekemään uskottavan näköisen pyöreän muodon pelkästään ala- tai ylähuulellaan. Eli tämän sanonnan faktisempi muoto olisi ‘huulet pyöreänä’.

Muut kolme nauroivat, Jenni kun oli kuullut tämän tarinan jo aiemmin. Tiia katsoi muita sellaisella katseella että oliko tässä nyt jotain mikä pitäisi vain tajuta, vai oliko kyseessä joku sisäpiirin vitsi, jota ei voi tajuta. Huntteri päätti selventää asiaa:

”Niin, mä oon tuumannu että viiskymppisenä on kyllä nähny tätä maailmaa jo ihan tarpeeksi. Joten mä oon tehny kroppani kanssa sopparin. Elimistö antaa mun nauttia elämästä ihan rauhassa ja lyö sit viiskymppisenä YYA-sopimuksen kerrasta poikki.”

”Mä jo luulin, et sä aiot vetää ihtes kiikkuun tai jotain. Mut onko toi ees fyysisesti mahollista hoitaa noin?”, Tiia jatkoi.

”Itsesuggestio on jännä asia. Mä oon aatellu et olis ihan kiva viettää kunnon yhistetyt läksiäiset ja viiskytvee-juhlat ja sit aamurapulassa pumppu vaan lopettaa lyömästä. Se olis hieno tapa lähteä”, Huntteri sanoi.

”Voisin olla tosta eri mieltä. Mut eikö sua harmita, et missaat kaiken hauskan mitä vanhana voi kokea? Bingon, lavatanssit ja sen sellasen”, Tiia jatkoi edelleen.

”Ei se oikeestaan harmita. Bingo on homojen touhua ja tanssimisen jätän niille jotka sen osaa. Ainoo mikä tässä harmittaa on se, ettei pääse kuuskymppisenä tiirailemaan tipusia hiekkarannoille. Elämässä kun on yksi hyvä puoli: mä vanhenen, mut tytöt pysyy saman ikäisinä.”

”Eikö toi oo aikamoinen epäluottamuslause Ellua kohtaan?”, Jenni puuttui keskusteluun.

Ellu silitti Huntterin päätä:

”Tommonen se on aina juoksuaikaan. Mutta kun sen syöttää hyvin, ni se on ihan lepposa. Eikä noi kommentit haittaa. Kun Huntterin hautajaiset on juotu ja kärsitty, niin mä hommaan itelleni kunnon toyboyn ja muutan sen kanssa Rion hiekkarannoille.”

”Ja samaan aikaan mä teen tuolla alakerrassa piruparoille flaming lamborghineja. Kaikki voittaa”, Huntteri lisäsi.

Luku 49. Sunnuntai 22.5.2011, klo 02, Jyväskylä, keskusta, Giggling.

DJ Hömppä sai lopulta levysoittimensa kuntoon, joten letkajenkkalaiset pääsivät huilahtamaan. Aleksi oli istahtanut vapaaksi jääneeseen pöytään lopen uupuneena. Markuskin oli kaiken letkajenkkailun lomassa kadonnut jonnekin baarin perukoille.

Aleksilla alkoi hiljalleen silmäluomet painaa. Mistään cyborgitason painokoneesta tässä ei kuitenkaan ollut kyse, mies alkoi vain olla laskuhumalan puolella, ja sen seurauksena ultimaalisen väsynyt. Viinakaan ei enää oikein maistunut, joten tilanne oli todella tukala. Mies alkoikin vakavasti harkita luovuttamista tältä illalta ja lähtemistä kotiin nukkumaan.

Gigglinissä soi parhaillaan Cheek. Tai saattoi se olla Fintelligenskin. Tai sitten joku muu vastaava. Jotain suomiräpiksi väitettyä poppipaskaa kuitenkin. Musiikki pahensi Aleksin väsyneisyyttä vielä entisestään. Ja maailman yökerhot tuntien musiikilliseen kirjoon ei paljon kannattanut luottaa. Samaa hard bassia, poppia, r ‘n’ b:tä tai vastaavaa sieltä struuttaisi valomerkkiin asti.

Kotiinlähtöajatuksen Aleksi päätti ilmoittaa myös Markukselle. Markus näytti olevan parhaillaan baaritiskillä. Joten ilmoitus saisi odottaa siihen asti, kun tämä palaisi baaritiskiltä takaisin. Tosin todennäköistä oli, että Markus vain tarjoaisi useammankin paukun koettaessaan vielä herätellä kaveriaan haudan partaalta. Vaikka se saattaa kuulostaa yllättävältä, niin Markuksella on joitain mukaviakin luonteenpiirteitä.

Sinällään ketään ei haittaisi, vaikka Aleksi päättäisi lähteä kotiin, sillä Markus pärjäisi loppuillan vallan hyvin yksikseenkin. Markuksella on tosin hyvin pinttynyt tapa siitä, että baari-ilta lopetetaan samassa seurassa kuin missä se aloitetaankin. Ja nyt oli jo menetetty Jenni heti alkuillasta, joten Aleksista Markus ei tulisi hevillä luopumaan. Vaikka Gigglinissä ei hevi soinutkaan.

Markus oli Jaskan lähdön jälkeenkin jämähtänyt baaritiskille, ihan vain vanhasta tottumuksesta. Sieltä käsin näki selvästi Aleksin valtaamaan pöytään, ja siten Markus huomasi Aleksin väsyneen olotilan. Markus tilasi pari Jäger-shottia. Tarjoilijan kaataessa niitä shottilaseihin Markus kävi vaivihkaa DJ Hömpän juttusilla, joka suhtautui ymmärtäväisesti Markuksen yritykseen herättää kaverinsa kuolleista.

Ensin Markus ehdotti fiiliksennostatukseksi Hanoi Rocksin ‘A Day Late, a Dollar Short’, mutta sitä ei DJ Hömpän valikoimasta löytynyt. Yökerhossa kun kannattaa hyvin maltillisesti soittaa oikeaa musiikkia. Rockin ja hevin yliannostus saattaa aiheuttaa pahoinvointia pelkkiä bassokuvioita kuuntelemaan tottuneille bilehileille.

Markus ehdotti Hanoin jälkeen toista biisiä, jonka tulisi olla jokaisen itseään kunnioittavan deejiin levylaukussa, tai ainakin sen sivutaskussa. Ja DJ Hömppä on itseään kunnioittava tiskijukka. Joten Markus palasi hetken päästä itseensä tyytyväisenä baaritiskille, otti matkaansa parit juomat ja siirtyi pöytään.

”Markus, mä oon aika down”, Aleksi sanoi huomattuaan Markuksen jälleen ilmestyneen pöytään.

Markus ei tuumannut mitään, vaan asetteli molemmat shotit Aleksin eteen:

”Otahan tuosta vähän ensiapua.”

Samalla DJ pääsi Markuksen musatoiveen kimppuun ja laittoi soimaan Hausmyllyn kappaleen ‘Se mustamies’. Tuttu sävelkulku sai hetkessä Aleksin mielen jälleen virkoamaan. Hän kiskaisi Markusta hihasta:

”Perkele, down kääntyi hetkessä voiton puolelle!”

”Hyvällä biisillä on joskus se vaikutus”, Markus sanoi salaperäisesti.

Sen jälkeen seurasivat yksinkertaiset toimenpiteet, jotka elokuvamaailmassa tunnettaisiin montaasina. Tarkemmin sanoen viina-montaasina. **

Aleksi huitaisi nimittäin Jägerit naamaansa ja parivaljakko siirtyi jälleen baaritiskin välittömään läheisyyteen etsimään uutta nousua elämälleen. Uuteen nousuun tarvittavia ainesosia oli tarjolla kiitettävän paljon.

Poikien kurkuista meni nopeaan tahtiin alas kaikenlaista kivaa: Smirnoff Green Applea, Tullamorea, Fisua, Hot Shotteja ja Talkkarin vapaapäiviä. Suusta meni alas myös lisää jekkupommeja, vaikkei FP ollutkaan Gigglinissä edustettuna. He taisivat edelleen olla suremassa Kharman sulkeutumista.

Tämän pikakuurin jälkeen pojat alkoivat olla varsin hyvässä tumussa. Olotilaa voisi myös kuvailla sanoilla ‘kiskaisin useamman shotin naamaan ja liu’uin sumuun’. Itse asiassa Markuskin oli jo niin ulapalla, että eksyi tanssilattian puolelle. Aleksi oli kohtuullisen sekaisin jo ennen tätä kuuria, joten tanssilattia oli itsestäänselvyys.

Ja tähän kuuriin ei tarvitse lääkärin kirjoittamaa reseptiä. Onneksi.

** kyseessä olisi Sergei Eisensteinin luoman 
montaasiteorian jaottelussa ’harmoninen montaasi’.
Luku 50. Sunnuntai 22.5.2011, klo 02, Jyväskylä, Kortepohja.

Huntteri ja Ellu 2 jättivät Jennin ja Tiian Kortepohjaan, paikallisen kauppakeskuksen nurkille. Jenni yritti tarjota Huntterille kyydistä maksuksi kympin seteliä, vaikka tiesi sen jo etukäteen turhaksi. Mutta aina on syytä tarjota, se kuuluu hyviin tapoihin. Tai jotain.

”Ellei sulla ole markkoja taskussa, ni annetaan olla. Markat menis keräilyesineinä, eurot on vaan tylsiä”, Huntteri torppasi tarjouksen.

”Noin sä sanot aina”, Jenni tuumasi.

”Muistat tulla sitten apuun, jos mä joskus oon pulassa.”

”Noinkin sä sanot aina”, Jenni jatkoi, ”Mut pidetään se mielessä. Kiitti. Taas.”

Jenni kampesi itsensä ylös takapenkiltä, joka oli hänen mielestään edelleen liian sohvamainen. Tiiakin esitti omat kiitoksensa illan kuskille, ennen kuin paukautti takaoven kiinni.

”Sulla on outoja tuttuja”, Tiia ilmoitti Volvon häipyessä takaisin Laajavuorentielle.

”Miten niin?”

”No tuokin ‘kuolla viiskymppisenä’ -juttu.”

”Niin no se”, Jenni nyökkäsi, ”Mä oon aina tykänny ihmisistä, jotka uskaltaa esittää omat mielipiteensä ja yrittää muutenkin olla oma ittensä.”

”Tossa on kyllä pointtia. Teeskentelijät on todella ärsyttäviä.”

Kortepohjan kaupunginosasta löytyy kauppakeskuksen lisäksi kirkko ja joka puolelle soluttautunut ylioppilaskylä, joka nimensä mukaisesti majoittaa lähinnä yliopiston opiskelijoita. Kortepohja kuulostaa siis tasan yhtä idylliseltä kuin kaupunkien lähiöt yleensäkin. Ja yhtä idyllinen se onkin. Joku saattaisi käyttää idyllisen tilalla myös toista sanaa, ankeaa. Se hänelle suotakoon.

Ravintola Rentukka olisi löytynyt notkon pohjalta, mutta siellä oli mennyt jo ovet kiinni. Joten tämä ilta oli baarien suhteen valmis. Niinpä tytöillä oli suuntana Kortepohjan aluetta hallitseva MNOP-talo. Kyseinen rakennuskompleksi tunnetaan paremmin DDR-talona mahtipontisen ja betonisen ulkomuotonsa takia. Kieltämättä se ei ole järin esteettinen luomus. Mutta opiskelijoillahan ei ole varaa valittaa. Siitä pitää huolen pienehkö opintotuki.

Tyttöjen kulkiessa kirkon ohi vastaan käveli keski-ikäinen mies räät naamalla ja majoneesit paidalla. Ihan kirjaimellisesti siis. Ilmiselvästi jokunen olut oli illan aikana tullut otettua. Ehkä muutama liikaakin. Mr. Majoneesi oli juuri sellaisessa kunnossa, jossa suomalainen mies on seksikkäimmillään. Silloin suomalainen mies suorastaan ylitsepursuaa erotiikkaa ja on kaikkineen suorastaan häkellyttävän seksikäs ilmestys.

Tarkemmin ajateltuna suomalaisessa miehessä on aika paljon seksiä.

”Mitäsh tytöt?”

Kaksi pientä sanaa, joilla keski-ikäiset miehet toisinaan avaavat keskustelua. Ainakin silloin, kun mielessä on yhden yön juttu. On vaikea kuvitella, että kukaan ihminen heittäisi moisia sanoja ensimmäisenä ilmoille, jos tavoitteena on löytää loppuelämän kestävä ihmissuhde. Tai että ylipäätään joku etsisi elämänsä rakkautta lähiökirkon pihasta. Lauantaiyönä.

Sanaan ‘tyttö’ piilee tietysti riski, koska osa naisista ei pidä tytöttelystä. Tässä nimenomaisessa tapauksessa sanat voitaneen kuitenkin pitkin hampain hyväksyä, koska Majoneesilla ja tytöillämme oli reilusti ikäeroa, ainakin kolmekymmentä vuotta. Ikäeron puolesta Jenni ja Tiia olisivat siis oikeasti voineet ollakin Majoneesin tyttäriä. Tosin evoluutio kiittäisi siitä, jos Majoneesilla ei oikeasti olisi jälkikasvua.

Jenni aikoi kävellä miehen ohi sanomatta mitään. Jos vastapuolelle ei ole mitään ystävällistä sanottavaa, niin on helpompaa, ja hyvien käytöstapojenkin mukaista, olla vain ihan hiljaa. Ja miksi ihmisille pitäisi ylipäätään vastata jotain? Siksi että small talk -kulttuuri olisi tässäkin maailman kolkassa voimissaan?

Tyttöjen ollessa miltei kohdalla Majoneesi kaivoi povitaskustaan taskumatin ja heilautti sitä tyttöjen edessä:

”Maishtuisiko pieni konjakkitujaush?”, tuli edelleen hieman murtaen.

Viinamäen murre: ei pidä sekoittaa Savossa olevaan Viinamäen asuinalueeseen tai vastaavan nimiseen paikkaan Oulun kupeessa. Kyseessä ei nimittäin ole mikään alueellinen murre. Kyseistä murretta tavataan joka puolella Suomea, aina Hangosta Utsjoelle. Murteen levinneisyys vaihtelee nopealla syklillä, ollen laajimmillaan viikonloppuisin.

Viinamäen murteen perinteet kulkeutuvat halki vuosisatojen. Samainen murre on myös niin voimakas, että se on kautta aikojen esiintynyt kaikissa Suomessa puhutuissa kielissä: niin suomessa, ruotsissa, venäjässä kuin saamessakin.

Jostain syystä tästä mielenkiintoisesta kieliopillisesta ilmiöstä ei kuitenkaan puhuta äidinkielen kirjoissa.

Tiia erehtyi vastaamaan:

”Ei kiitos.”

Tästä Majoneesi sai luonnollisesti uutta intoa. Ei hitto, tuo vaalea tyttö sanoi jotain. Kaunis ilmestys, vähän kuin jostain Elovena-mainoksesta. Kaunis äänikin vielä. Se ilmiselvästi haluaa harrastaa tänään seksiä. Varmaan jo riisuu itseään ajatuksissaan.

Ajatuksen juoksu kulkee sopivassa humalassa olevilla miehillä yleensä näitä samoja polkuja. Kaikki mitä naiset tekevät, tai eivät tee, tarkoittaa seksuaalista kiinnostusta. Hyytävä katse kertoo, että nainen vain esittää vaikeasti tavoiteltavaa. Avokämmenellä tai jakoavaimella lyöminenkin tarkoittaa vain sitä, että tyttö on tavallista enemmän S/M -touhuun taipuvainen. Ja sekös kiihottaa.

”No lähtekääsh mun kämpille, siellä olis tarjolla muunlaista tujaushta?”, Majoneesi jatkoi varovaisen innokkaalla äänellä.

Jenni hermostui tässä vaiheessa ja ilmoitti hyvin selvin sanankääntein, mitä tänä yönä ei tulisi tapahtumaan. Tiia kuunteli Jennin sanoja hieman arkaillen. Toisaalta kuulosti kuitenkin hyvältä, että joku sanoo asiat juuri niin kuin ne ovat. Tiia ei koskaan kehtaisi antaa moista ripitystä, vaikka joskus mieli tekisikin.

Jenni sai paatoksensa esitettyä. Hän otti Tiiaa kädestä ja lähti viemään tätä eteenpäin. Jenni kun ei halunnut, että Tiia enää vahingossakaan sanoisi miehelle mitään. Ja toisaalta toisen kädestä pitäminen oli ihan kivaa. Tytöt vilkaisivat toisiaan ja hymyilivät leveästi. He malttoivat kuitenkin olla nauramatta, se olisi saattanut suotta provosoida Majoneesia.

Majoneesi jäi katsomaan tyttöjen perään. Jumalauta, tuo vaalea tyttö olisi ollut aivan kuumana, mutta tuo tumma pirutar repi hänet matkaansa. Ei perkele, ei tämä näin voi mennä. Pitäisikö huutaa vielä jotain perään? Pelastaisiko se vielä tilanteen? Ei varmaankaan. Jotain pitää silti katkeroituneena huutaa:

”Vitun lesbot!”

Sen puolesta tuo huudahdus oli harvinaisen onnistunut, että se oli puolittain totta. Tosin Majoneesi itse ei sitä tietysti voinut tietää, joten kyseessä oli vain sivistynyt veikkaus. Tytötkin ennättivät kuulla huudon, ennen kuin hävisivät nurkan taakse. Jenni oli moiseen huuteluun jo niin tottunut, että huudahdus vain hymyilytti entistä enemmän.

Tiian sielua sen sijaan kouraisi. Sillä hetkellä hän tunsi syvää myötätuntoa Jenniä kohtaan.

”Sori”, Tiia kuiskasi.

”Älä suotta pyytele anteeks. Idiootteja tulee ja menee, mut niitten määrä pysyy vakiona.”

”Tuo ei ollu kovin kivasti sanottu”, Tiia sanoi hiljaa.

”Tiiän. Mut se ei haittaa, koska mä en oo kiva ihminen.”

”Sä oot kyllä jotain ihan muuta kuin mihin mä oon tottunu.”

”Jotain ihan muuta. Kuulostaa hyvältä.”

”Jos te kaikki bi-tytöt olette tuollasia, ni mua ei haittais vaikka teitä olis enemmänkin mun kaveripiirissä. Tää ilta on ollut... hmm... mielenkiintonen.”

”Mun pitää joskus viedä sut Lepakkoluolaan. Siellähän meitä riittää.”

Lepakkoluola: ööh... täytyy sanoa, että minulla ei ole hajuakaan, mistä tässä on kyse. Jyväskylässä ei ole tuonnimistä klubia. Ainakaan virallista sellaista.

Mutta ei hätää. Aihepiiri kiinnostaa minuakin sen verran, että tein asian suhteen sopimuksen Jennin kanssa. Jos tähän kirjaan joskus ilmestyy jatko-osa, niin tämäkin asia selviää siinä. Joten palataan tähän tuonnempana. Ehkä. Toivottavasti.

Luku 51. Sunnuntai 22.5.2011, klo 02, Jyväskylä, keskusta, Giggling.

Markus päätti poistua hetkeksi vessaan. Viina-montagen jälkihöyryissä miehen jalat olivat kuitenkin sen verran vetelät, että Markus horjahti avatessaan vessan ovea. Seurauksena oli vauhdikas rojahdus, jossa Markus siirtyi nopealla piruetilla sisälle vessaan ja päätyi istualleen vessan lattialle.

Tässä ei ollut kyseessä mikään naurettavan pieni pyllähdys, vaan täysimittainen voltti kerien. Oli vähällä, että oven karmitkin olisivat lähteneet matkaan. Varsinaisilta tuhoilta kuitenkin onneksi vältyttiin. Eikä Gigglinin henkilökuntakaan onneksi huomannut mitään. Joten pyllähdyksestä ei tullut ongelmia senkään suhteen, että kukaan olisi luullut Markuksen ottaneen muutaman liikaa.

Vessassa olleet pari miestä auttoivat Markuksen takaisin jaloilleen. Markus pyyhkäisi housujaan. Housuissa ei tosin ollut likaa, mutta monilla on tuollainen pinttynyt tapa kun joutuvat konttaamaan sekalaisissa olosuhteissa, tai kun pyllähtävät yllättäen lattialle. Toinen miehistä kehaisi Markuksen hienoa ilmalentoa:

”Tossa lähössä ei paljon ehtiny kissaa sanoa.”

Ei ehtinyt kissaa sanoa: tämä on totta. Hyvin harva meistä ehtii kaatuessaan sanoa ’kissa’. Tosin en tiedä, että mitä hyötyä tuon sanomisesta olisi. Kaatuisiko silloin kissan tavoin aina jaloilleen? Pitääkin kokeilla joskus.

Markus kysäisi miehiltä:

”Ei kummallakaan sattunu olemaan videokameraa? Äskeisestä pitäis saaha todistusaineistoa.”

Markuksen ensikommentti saattaa kuulostaa hieman oudolta? Ei hätää, minä selitän. Markuksen firmassa pidetään näet jokavuotiset pikkujoulut.

No okei, tuo ei vielä selvittänyt asiaa kovinkaan paljon.

Ko. pikkujouluissa on perinteenä jakaa sekalainen määrä palkintoja, mitä erilaisimmissa kategorioissa. Markuksen äskeinen ilmaantuminen vessaan olisi vahvoilla ‘Best entrance’ -kategoriassa, jonka suomennos on jotain parhaan sisääntulon ja parhaan sisäänpääsyn välillä.

Viime vuonna tämän samaisen kategorian voitti Arska, joka ajoi trukilla lasioven läpi. Tosin, huolimatta äskeisen pyllähdyksen kiistattomasta show-arvosta, Markus tuskin voittaisi tuota kategoriaa tänäkään vuonna. Samainen Arska kun ehti jo alkuvuodesta pamauttaa vaimonsa paksuksi.

Sen sijaan Markus on paras, ja samalla ainoa, ehdokas ‘Best führer’ -kategoriassa. Markus kun sattuu olemaan yrityksen ainoa toimihenkilötason työntekijä.

Nämä palkinnot eivät kuitenkaan ole pikkujouluissa kuin korkeintaan pieni sivujuonne. Eri kategorioita kun on vuosittain täsmälleen sama määrä kuin firmassa on sillä hetkellä työntekijöitä. Joten jokainen saa oman pokaalinsa.

Harmittavasti kummallakaan vessassa olleista miehistä ei ollut kameraa matkassaan. Valvontakameroitakaan ei vessassa näkynyt. Toisaalta niiden olemassaolo olisikin ollut laitonta. Joten Markus joutui keksimään jotain uutta, jolla voisi kilpailla pikkujouluissa. Sillä nykymaailmassa mennään periaatteella ‘Youtube or it didn’t happen’.

Markus ei kuitenkaan jäänyt murehtimaan asiaa sen enempää. Hän käväisi asioillaan ja siirtyi sitten pesemään käsiään. Toinen avuliaista miehistä oli jo hävinnyt yön selkään, mutta toinen mies oli edelleen paikalla, pesemässä käsiään ja haromassa kaljuaan.

Mies oli ihonväriltään erittäin tumma. Oikeastaan miehestä voisi käyttää myös nimitystä musta, mutta se ei olisi faktisesti aivan oikein. Pigmenttiero mustaan oli kuitenkin sen verran pieni, että menköön tämän kerran.

”Olo olla parempi?”, Musta mies kysäisi Markukselta, varsin kohtuullisella suomen kielellä.

”On, helpotti kummasti. Ja kiitos tuosta äskeisestä nosto-operaatiosta”, Markus vastasi ja kätteli Mustaa miestä kun sai kuivattua kätensä, ”Markus.”

”Timo.”

Markus naurahti tahattomasti:

”Timo? Eli sie oot ihan aito yön Timo?”

”Minä kuulla tuota aika usein.”

”Sulla varmaan on joku naseva vastaheitto tuohon irvailuun?”

”Joo. Minä sanoa, että ‘poistunkin tästä opettamaan äideillenne mustaa magiaa’.”

”Aika hyvä. Miekään en keksis parempaa”, Markus tuumasi.

Haitilaisen voodoon lisäksi on tietysti olemassa myös musta magia. Tosin siinä missä voodoo on tieteellisesti todettu todelliseksi ilmiöksi, niin magian mahdollinen olemassaolo on kiistanalaisempi kysymys. Magiaa voisikin verrata ufo-havaintoihin, joita yleisellä tasolla pidetään täytenä huuhaana.

Itse veikkaisin, että mustan magian olemassaolon kieltävät lähinnä ne naiset, jotka eivät ole koskaan päässeet mustan miehen matkaan. Tosin voihan mieskin lähteä testaamaan saman asian, tosin en suosittele sitä. Jenkkiläisistä pornoleffoista kun olemme saaneet oppia, että mustat miehet ovat yleensä varsin hyvin varustettuja. Ja sillä peräaukolla on ihan oikeakin fysiologinen tehtävä, se ei ole pelkkä riemurasia.

Tähän loppuun vielä aiheeseen liittyen tunnetun ufo-tutkijan, Juhan af Onkilan kommentti: meillä jokaisella on oma musta aukkomme. Pahimmassa tapauksessa sieltä putkahtaa esiin pieniä harmaita miehiä. Jotka laulavat ruotsalaisia juomalauluja.

Luku 52. Sunnuntai 22.5.2011, klo 02, Jyväskylä, Savela.

Huntteri ja Ellu 2 lähtivät ajamaan kohti Muuramea.

Ai miksi juuri Muuramea? Sen kun tietäis. Mutta joskus itse matka on oikeasti tärkeämpi kuin päämäärä. Tosin tuota fraasia ei kannata hokea rahtareille.

”Se oli näemmä Jenni iskeny taas itelleen yöseuraa”, Ellu tuumasi.

”En oo ihan varma. Tai siis Jennin saanti tänä iltana ei varmaan oo ihan varmaa”, Huntteri vastasi.

”Mitenni?”

”Se ei yhtään kosketellu tätä... kukasse ny oli... Tiiaa.”

”Senkin sika, sä tietty kattelit takapenkille koko matkan ajan?”, Ellu näytteli kiivastunutta.

”Tietysti”, Huntteri sanoi hölmistyneenä.

Huntteri ei pitänyt asiaa mitenkään ihmeellisenä, hädin tuskin edes mainitsemisen arvoisena. Miehet katselevat ja sillä selvä. Ellun mieltä samainen katseleminen hieman kaihersi, mutta hänkin tiesi tämän perustavaa laatua olevan eron naisten ja miesten välillä, jolle ei vain voisi mitään. Tai ehkä Ellua kaihersi, että kliinisten tutkimusten perusteella Jenni oli häntä itseään viehättävämpi. Ellun arvosana kun niissä testeissä oli vaivainen 8,9 ja Jennin 9,6.

Muutenkin miehille riittää, että baarissa on edes yksi nainen, joka pitää kyseistä miestä viehättävänä. Naisen kun voi aina juoda kauniiksi, mutta itseään on vaikeampi juoda viehättäväksi. Naisilla sen sijaan on salaisena haaveena olla koko baarin viehättävin, tai hätätapauksessa ainakin oman seurueensa viehättävin.

Yleistyshän tämä jaottelu on, mutta toisaalta tämä koko kirja perustuu räikeisiin yleistyksiin.

”Ois tässä etupenkilläkin ollu kahtelemista”, Ellu sanoi ja levitti aavistuksen jalkojaan.

”Mut sua mä nään joka viikko. Jenniä näkee kerran kuussa, tai harvemminkin.”

”Hmph. Sulla on joku juttu tohon Jenniin. Tai sulla taitaa olla joku juttu kaikkiin lesboihin.”

”Totta kai on. Jos mä oisin nainen, ni mäkin oisin lesbo. Siitä se johtuu.”

”Ja sitten turpa kiinni ja vauhtia”, Ellu tuumasi.

”Tuo on jo toinen kerta tänään, kun mä kuulen ton. Mikä vittu siinä Ponterosassa kiehtoo kaikkia?”

Huntteri kaivoi vaihdelaatikosta kolmosvaihteen ja suuntasi kohti Länsi-Päijänteentietä. On väärin sanoa, että Volvo olisi poistunut auringonlaskuun. Joten sanotaan, että Volvo poistui yön hämärään.

Ellu 2 poistuu tässä vaiheessa kirjan henkilövahvuudesta, joten numeraalinen jaottelumme ei ole enää tarpeen. Ellu on siis jatkossa Ellu.

Luku 53. Sunnuntai 22.5.2011, klo 02, Jyväskylä, Kortepohja.

Jenni ja Tiia olivat istuneet jo kotvan aikaa MNOP-talon edustalla olevalla matonpuistelutelineellä ja jutelleet kaikesta mahdollisesta. Aiheina oli ollut opiskelut, työt, harrastukset, isoveljet, pikkusiskot, nuoruuden ihastukset ja kaikki muu turhanpäiväinen.

Tiiasta tuntui uskomattomalta, että he olivat Jennin kanssa tavanneet tänään vasta ensimmäistä kertaa. Tuntui kuin he olisivat tunteneet toisensa jo ikuisuuden. Tässä pitää kuitenkin todeta, että Tiia ei tuosta tunteestaan huolimatta usko ihmisten jälleensyntymiseen.

Illanvieton yksi hienoimpia hetkiä on, kun baarista palatessa voi jutustella jossain jännässä paikassa, ennen nukkumaan käyntiä. Kesällä toimii vaikkapa juuri matonpuisteluteline. Talvella vastaava paikka voi olla vaikkapa tuulikaappi.

Tietysti jutustelun tasoa nostaa se seikka, että niissä on kaveri mukana. Yksinpuhelu on pidemmän päälle vähän tylsää.

Ulkona lämpötila oli alkanut hiljalleen viilentyä. Tiiaa vilutti hieman, mutta hän ei silti halunnut kutsua Jenniä sisälle kämppäänsä. Tiia perusteli sen itselleen sillä, että he olisivat vain suotta herättäneet kämppiksen teetä keittäessään. Ainakin, jos he innostuisivat terästämään teetä konjakilla.

Tiia oli saanut kyseisen Rémy Martin V.S.O.P. -pullon syntymäpäivälahjaksi. Se olikin samalla ensimmäinen konjakkipullo, jonka Tiia omisti. Hieman maisteltuaan hän oli tosin todennut, ettei ollut jäänyt paljosta paitsi.

Toisaalta Tiia ei halunnut vielä nukkumaankaan. Tuntui, että Jennin kanssa pystyi puhumaan vapaasti mistä tahansa. Ja Jennin kanssa oli mukava jutella.

”Ni sä asut solukämpässä?”, Jenni kysyi.

”Joo, solukaksiossa. Miten sä tiesit?”

”Muistaakseni DDR:ssä ei oo muita kun solukämppiä. Oon pyöriny täällä joskus paljonki.”

”Vähän noloa asua edelleen solukämpässä, eikö vain?”, Tiia naurahti.

”En mä tiiä. Onhan siinäkin puolensa.”

Jennin mieleen tulvahti haavekuva tyttöjen asuttamasta solukämpästä. Mutta solukaksio ei olisi vielä mitään, tässä Jennin kuvittelemassa asunnossa olisi ainakin neljä tai viisi asukkia. Ja luonnollisesti vain yksi suihku.

Kiva mielikuva.

”Oon ollu tässä nyt puolisen vuotta”, Tiia selvensi, ”Asuin poikakaverin kanssa Sulussa, mutta se homma meni kuten meni, ni muutin tänne. Ei ollu muita kuin soluasuntoja tarjolla.”

”Ei sun tarvii selitellä”, Jenni naurahti, ”Mitä sulla tapahtu sen pojan kanssa?”

”Ei mitään dramaattista. Tuntu vaan, että aina mentiin sen ehdoilla. Aina kun oli jotain mitä mä halusin tehä, ni sain mennä yksin. Tiettyyn pisteeseen asti on hyvä, että molemmat tekee omia juttuja, mutta liika on liikaa. Lopulta mä sit laitoin pelin poikki. Mut heti eron jälkeen se löys uuden. Se vähän kirpas.”

”Sori. Mut mä luulen, et se ei ansainnu sua.”

Jenni päätteli omilla keittiöpsykologin taidoillaan Tiian kertomuksesta sen, että pojalla oli saattanut olla teerenpeliä käynnissä jo pidempäänkin. Ehkä poika vain halusi katsoa toisen kortin pidemmälle ennen kuin alkoi laittaa entisiä kattiloita jakoon. Moinen on tietysti varsin vittumainen tapa toimia, mutta samalla varsin luonnollista meille ihmisille. Ja kannattaahan se tarkistaa aina etukäteen, että paraneeko vaihtamalla.

Tosin joillakin ihmisillä tuntuu olevan myös tarve löytää uusi, lähinnä terapeuttinen suhde heti edellisen päättymisen jälkeen. Saattoihan tässä olla kyse tuostakin, varsinkin kun Tiia oli ollut se, joka oli laittanut suhteen pakettiin. Jenni kuitenkin kyynisenä ihmisenä piti todennäköisempänä vaihtoehtoa A.

Sinällään Jenniä olisi kiinnostanut kysellä enemmänkin. Hän kuitenkin vaistosi, että Tiia ei halunnut jatkaa tätä puheenaihetta sen pidemmälle. Ehkä Tiialla oli vielä tunteita tuota poikaa kohtaan, tai sitten muistot olivat edelleen turhan kirpeitä. Joka tapauksessa, oli turha pilata hauskaa iltaa olemalla tahditon aivan loppumetreillä.

Pienen tauon jälkeen Tiia jatkoi vähän häpeillen:

”Saanko mä kysyä sulta jotain?”

”Totta kai.”

”Ootko sä kauan tienny, että sä oot... siis että sä tykkäät...”

Tiia ei saanut lausetta lopetettua. Jostain syystä tämä oli nyt se aihe, josta ei ollutkaan helppo puhua. Tai ylipäätään ottaa koko asiaa puheeksi. Uteliaisuus kuitenkin voitti, Tiia halusi tietää Jennin bi-mieltymyksestä. Ensireaktion jälkeen Tiia oli huomannut, että aihe oli yllättävän kiinnostava. Ihan hypoteettisesti siis. Kerrankin oli jotain erilaista, se kieltämättä kiehtoi.

”... et mä tykkään myös tytöistä”, Jenni lopetti Tiian aloittaman lauseen, ”Sun pitää ihan oikeesti oppia sanomaan lauseet loppuun asti.”

Tiia nyökkäsi hiljaa ja punastui jälleen hieman. Jenni hymyili vähän, huokaisi sitten syvään, nojautui eteenpäin ja katseli DDR:n harmaata seinää. Ajatukset kulkeutuivat pikakelauksella jonnekin kaukaisuuteen, vuosien taakse:

”Mmm... kai se on ollu jollain lailla aina siellä taustalla. Joskus yläasteella se oli jotain, jonka mä varmaan jo huomasin, mut en osannu käsitellä sitä sen kummemmin. Lukiossa pyörin siinä mielessä vielä pelkästään poikien kanssa. Sit kun muutin Hesaan ja ekana päivänä ihastuin yhteen naisopiskelijaan, ni sit mä tiesin.”

”Oliko sekin...?”, Tiia kysyi.

”Ei... ei. Se oli niin hetero kun ihminen vaan voi olla. Mut se avas mun silmät, et se oli sikäli hyvä juttu.”

Tiia sulatteli hetken kuulemaansa ja kysyi sitten:

”Miten sun perhe ja kaverit suhtautu, kun sä kerroit?”

”Ei se oo niin iso juttu kun elokuvat antaa ymmärtää. Kaikki muut ties sen jo mua ennen. Tai no, isälle se ehkä tuli vähän yllätyksenä, mut sekin suhtautu hetken sulattelun jälkeen ihan hyvin. Ehkä se sit pojilla on vaikeempaa. Vähän tuntuu, että bi-jutut on naisilla hyväksyttävämpiä.”

Jenni naurahti taas vähän ja jatkoi:

”Eniten naispuoliset kaverit oli kiinnostuneita siitä et tunsinko mä vetoa niitä kohtaan. Ja kun kerroin et en, ni seuraava kysymys oli, että miksen. Mitä siihenkin pitäis sitte vastata?”

”En todellakaan tiedä”, Tiia joutui myöntämään, ”Itelle tuli vaan mieleen, että eikö naisten kanssa seurustelu oo aika kenkkumaista? Ite ainakin oon välillä niin hankala tapaus, että samanlaisen otuksen kanssa vois välillä olla todella helvetillistä?”

”No joo, on pojat tietyllä tavalla yksinkertasempia. Ja ne jopa kertoo suoraan, et mistä kiikastaa. Mut oon jossain määrin oppinu jo sen, et välillä naisten kanssa on hankala tulla toimeen. Jos mies pitäis mykkäkoulua kämpillä, ja kun kysyis et mikä ny mättää, ja vastaus olis vaan et ’ei mikään’, ni se olis mulle oudompaa.”

Tiia hymyili ja kuunteli Jennin puhetta. Oli mukava kuunnella Jennin puhetta, naisen tumma ääni kun oli varsin miellyttävän kuuloinen. Ja oli käsittämätöntä, miten vapaasti joku pystyi puhumaan omasta seksuaalisuudestaan. Tiia ei osaisi koskaan puhua omista mieltymyksistään ja kokemuksistaan noin vapaasti.

Yksi ajatus oli kuitenkin herännyt Tiian mielessä: oliko Jenni kiinnostunut hänestä? Lutakossa vastaus oli ollut kieltävä, mutta ehkä sittenkin...?

Luku 54. Sunnuntai 22.5.2011, klo 03, Jyväskylä, keskusta, Giggling.

Aleksi odotteli parhaillaan Markusta vessasta, kun juttusille tuli varsin uhkean näköinen ilmestys. Kyseessä oli vieläpä nainen; kalliissa merkkilaukussaan, Lontoosta ja Pariisista haetuissa vaatteissaan ja miltei virheettömässä meikissään. Tai oikeastaan itse meikkaus oli virheetön, mutta Aleksin silmiin hieman maltillisempi meikkaustyyli olisi ollut parempi.

Tässä oli siis käsillä aito nykyajan kullankaivaja. Aleksi oli hämillään, että kyseinen Gold-digger eksyi Aleksin juttusille, koska mikään Aleksin habituksessa ei viitannut erityisen rahakkaaseen yksilöön eikä pelkkä Aleksin ulkonäkö missään nimessä riittäisi moisille kullankaivajille. Ehkäpä humala teki tälle Gold-diggerille tepposet.

”Moi”, Gold-digger aloitti, käyttäen varsin perinteistä sanaa.

”No moro moro.”

”Paljonko sulla on tilillä rahaa?”

Tämä Gold-digger oli näemmä sisäistänyt hyvin sanonnan ‘aika on rahaa’. Mutta mikäs sen parempi, tämä keskustelu olisi sitä nopeammin ohitse. Aleksi vastasi:

”Aivan liian vähän sun kaltaiselle naiselle.”

”Okei. Mites se sun kaveri?”

Aleksi arveli, että tämä Gold-digger oli äsken nähnyt, kun Markus kävi pelaamassa black jackia. Vaikka Aleksi ei tiennyt, että paljonko Markus oli tällä kertaa laittanut haisemaan, niin hän pystyi arvelemaan sen olleen ihan kohtuullinen summa. Markus kun ei kyennyt pelaamaan ihan pikkupanoksilla.

”Se pelas äsken kaikki rahansa, ei silläkään oo enää mitään.”

”Okei, moi.”

Äskeinen oli Aleksilta pieni valkoinen valhe, eiköhän Markuksella vielä muutama seteli ollut lompakossaan. Sen sijaan Aleksi tiesi, että Markus suurena tasa-arvon kannattajana ei koskaan alkaisi elättää naista vain siksi, että nainen haluaa asioiden olevan niin. Joten oli parempi säästää Gold-diggerin aikaa ja päästää tämä etsimään sellaista miestä, joka olisi valmis maksamaan kaiken maailman Guccit ja Chanelit.

Gold-digger ei näyttänyt arvostavan Aleksin suorapuheisuutta, vaan enemmänkin näytti harmittelevan tuhlaamaansa aikaa. Tyttö poistuikin nopeasti muun ihmismassan sekaan. Aleksi kääntyi katsomaan toiseen suuntaan ja huomasi aiemmasta luvusta tutun Kauniin pojan. Kaunis poika katsoi sinisillä silmillään takaisin, ja kävellessään Aleksin ohi iski nätisti silmää.

Tämä Kaunis poika ei siis vain vaikuttanut hintahtavalta, vaan oli hintahtava.

Päästessään muutaman askeleen Aleksin ohi Kaunis poika nosti turhan alas valahtaneita farkkujaan. Aleksin katse painui automaattisesti Kauniin pojan käsien mukana aivan liian alas, joten Aleksi sai nähdä että Kaunis poika veti tämän baari-illan commandona. Jossain siellä alhaalla saattoi nähdä myös anaalitapin. Näky oli enemmän kuin mitä Aleksi olisi ollut halukas näkemään.

Aleksi jäi sanattomana katsomaan moista näytöstä. Kaunis poika vilkaisi vielä olkansa yli suoraan Aleksin silmiin, jos vaikka moinen ele olisi jäänyt huomaamatta. Ei jäänyt. Aleksi huomasi kyllä koko episodin liiankin hyvin, mutta reaktio ei ollut ollenkaan niin kiihottunut kuin oli ollut vastapuolen toiveissa. Enemmän voitaisiin puhua tyrmistyksestä.

Kauniin pojan housujenkorjausele oli tarkoitettu vain Aleksille. Ikävä kyllä Markus näki koko tilanteen palatessaan parahiksi vessasta ja herähti saman tien nauramaan kuuluvasti. Kaunis poika vilkaisi Markusta, huomasi tämän katsovan takaisin ja päätti sillä hetkellä poistua varsin vauhdikkaasti paikalta.

Kauniin pojan rohkeutta on kuitenkin pakko ihailla. Vaikka seksuaalinen vapautuminen on viimein saavuttanut myös Suomen seksuaaliset vähemmistöt, niin tässäkin asiassa naisilla on helpompaa kuin miehillä.

Ani harva huitaisee turpaan vain sen takia, että joku sattuu olemaan lesbo. Sen sijaan miltei jokaisen kadunkulman takana on homofobisuudesta kärsiviä kaappihomoja alfa-uroksia, jotka tuota omaa sisäistä ristiriitaansa ratkoakseen vain odottavat tilaisuutta päästä tinttaamaan jotain random-homoa turpaan.

Samaan aikaan on toki sanottava, että homoihin pätee sama totuus kuin jeesustelijoihin. Kukin eläköön miten parhaaksi näkee, mutta omaa maailmankatsomustaan ei kannata tuputtaa jokaiselle. Jos jollakulla on todellista mielenkiintoa kyseessä olevaan aiheeseen, niin he etsiytyvät kyllä kirkkoon. Tai Gdanskilaiseen homobaariin.

En halua kuvitella, mitä tuputtaminen mahtaisi tarkoittaa homojen slangissa. Joten mennään takaisin tarinaan.

”Mitähän vittua tuokin oli taas olevinaan?”, Aleksi sai lopulta sanottua.

”Voin kertoa sulle, että vittu on tässä nimenomaisessa tapauksessa hyvin etäinen käsite”, Markus vastasi ja nauroi edelleen räkäisesti.

”Mut mikä vittu siinä on, että kaikki maailman homot koittaa aina iskeä just mua”, Aleksi ihmetteli, viitaten aikaisempiin kokemuksiinsa.

Homomagneetti: heteromiehiä, jotka vastoin kaikkia todennäköisyyksiä vetävät puoleensa homoseksuaaleja.

Homotutkakin voi siis olla välillä sekaisin. Tai ehkä niitä pitäisi vain aika ajoin kalibroida.

”Kerta sä olet noin seksuaalisesti rajottunu ettei kauniit pojat sua kiinnosta, niin mennääs hakemaan kaljat”, Markus sanoi ja läpsäytti Aleksia selkään.

Pojat siirtyivät yksissä tuumin baaritiskille. Pitkä siemaus suomalaista Sandelsia suoraan pullonsuusta sai Aleksin unohtamaan äskeisen näyn. Sekään ei haitannut, että kaljapullon etiketissä komeili mies, vieläpä ruotsalainen Johan August Sandels.

J.A. Sandels: johti ruotsalaisia joukkoja Suomen sodassa. Mies valtasi sodan melskeissä Kuopion, joka on todella hieno temppu. Miehen johtamana Ruotsi otti vuonna 1808 voiton myös Koljonvirran taistelussa. Kyseinen taistelu onkin viimeisiä ruotsalaisten saavuttamia sotavoittoja Suomen maaperällä, tai ylipäätään missään.

Sen sijaan Markusta äskeinen, kieltämättä hivenen homoeroottisuuden puolelle lipsahtanut, näky jäi mietityttämään sen verran, että mieleen tuli outo ajatus. Tai lähinnä se oli kysymys, johon Markuksella ei ollut minkäänlaista kokemuspohjaa eikä siten myöskään vastausta:

”Mistähän muuten homot tietää baarissa, että kiinnostuksen kohde on yhteensopiva sängyssä?”

”Niin siis… tä?”, Aleksi vastasi.

”Niin kun niillähän on nää top ja bottom -jutut, eli toinen panee ja toinen... no, tiedäthän. Niin miten se selvitetään. Läväytetäänkö se siinä small talkin ohessa ilmoille? Vai ootetaanko sinne makkariin asti ja ‘toivotaan parasta, pelätään pahinta’?”

”Ni aattelitko sä ihan tosiaan, että mulla vois olla tietoa?”, Aleksi päätti selventää.

”No en oikeestaan. Kunhan aattelin ääneen. Naisillahan se on silleen helpompaa, kun se on kuitenkin aika samaa touhua molemmin puolin. MUT HEI! Jennihän vois tietää, se varmaan tuntee jotain homoja.”

”Älä soita sille”, Aleksi yritti puhua järkeä.

”Eikun joo joo.”

”Älä soita sille.”

”Menee jo.”

”Älä soita sille.”

Markus oli jo valinnut Jennin numeron ja puhelin alkoi hälyttää. Aleksi teki käsimerkeillä Markukselle selväksi, että hän ei sitten ole paikalla, eikä tiedä asiasta mitään. Parin hälyäänen jälkeen Jenni vastasi:

”No moi Markus.”

Jennin ääni oli hieman väsynyt. Ja hieman ärtynyt. Ja enemmän kuin hieman seksuaalisesti latautunut. Vai kuvitteliko Markus? Tai mistä sitä tietää, vaikka Jenni olisi jostain löytänyt itselleen yöseuraa. Tosin siinä tapauksessa, miksi ihmeessä Jenni vastaisi puhelimeensa?

”No MOOOOI! Missä sie oot?”, Markus huudahti.

Missä olet / mihin olet menossa / mistä olet tulossa: kännyköiden suurin anti puhelinkeskusteluihin. Toimii myös puhelinseksissä.

”Kortesuolla päin.”

”HEEEI, mistä tietää et miten homopojat määrittelee sen top ja bottom -setin?”

”Mä lopetan nyt”, Jenni vastasi, jonka jälkeen luurista kuului vain -tuut- -tuut- -tuut-.

Markus katsoi hämmentyneenä puhelintaan ja laittoi värkin sitten taskuunsa. Ilmeisestikään Jenni ei sillä hetkellä halunnut jutella homojen seksuaalisista rooleista. Tosin mikä voisi olla tärkeämpää kuin valistaa epätietoista ystäväänsä?

”No mitäpähän?”, Aleksi kysyi.

”Ei se tienny. Tai siis se löi luurin korvaan. Hitto”, Markus vastasi ja tilasi lisää juotavaa. Noin kolmen sekunnin päästä koko top/bottom -asia oli haihtunut miehen mielestä.

Baaritiskillä oli jokunen hoppari vapaamuotoisessa muodostelmassa, joka tunnetaan myös nimellä rökelmä. Useimmilla oli päällään jonkun NBA-joukkueen löysä hihaton pelipaita. Yksi hoppareista kekkuloi paidatta, jotta kyljessä oleva iso arpi näkyisi kaikille.

Arpi oli oikeasti tullut, kun hoppari oli penskana tippunut trampoliinista. Hän kuitenkin esitteli sen aina huumekauppojen yhteydessä saaduksi, se kun toi gangsta-henkistä, joskin vääränlaista, katu-uskottavuutta. Oikeanlainen katu-uskottavuus kun syntyy siitä, että nielee asfaltin pintaa niin monta kertaa, että naama alkaa näyttää enemmän tai vähemmän raastinraudalta.

Jokaisella hopparilla oli lisäksi löysät housut, jotka roikkuivat puolitangossa. Alla oli Björn Borgin ja Tommy Hilfigerin leimoilla varustettuja alushousuja. Se tosin jäi arvoitukseksi, että miksi näillä hoppareilla oli toisten miesten nimiä alushousuissaan.

Alkkaritkin olivat täsmällisen strategisesti asetellut, joten nekin roikkuivat oikeaoppisesti puolitangossa. Sen johdosta hoppareiden peppuvakoakin näkyi jonkun matkaa. Markuksella ja Aleksilla oli päiväannos miesten peppuvakoja jo täynnä, joten he yrittivät katsella muualle. Hopparit puhuivat keskenään englantia, käyttäen omituisia sanontoja.

Hoppareiden pukeutuminen: tunnetaan myös nimellä puolivako. Olen antanut itseni ymmärtää, että vastoin yleistä tietämystä hoppareiden joukossa on myös heteroita. Siinä tapauksessa en ymmärrä, että miksi ne housut täytyy pitää puolitangossa. Ehkäpä hopparitytöt tykkäävät tuosta tyylistä.

Alun perin lökäpöksytyyli on syntynyt amerikkalaisissa vankiloissa, joissa haluttiin vartijoiden tietämättä ilmoittaa, että se oma peräaukko on valmiina palvelemaan. Niinpä nämä miehet käyttivät löysiä housuja sen merkiksi.

Eli vankilassa ainakin tiedetään helposti top- ja bottom-roolit. Tämäkin kannattanee painaa mieleen, ihan jos vaikka joskus joudut vankilaan.

Hopparit varmasti kuulivat poikien homojen rooleja koskevan keskustelun, mutta kukaan ei päättänyt valistaa poikia. Tosin tämä ei ollut mitenkään shokeeraavaa. Itsekään tuskin lähtisin vierestä moiseen keskusteluun osallistumaan, vaikka sattuisinkin olemaan homo. Tai sitten tässä hopparijoukossa ei vain ollut yhtään homoa.

Yksi valkoistakin vaaleampi hoppari kylläkin kääntyi poikien puoleen, mutta aivan muissa asioissa:

”Yo homie. Whassup? This beat makes this nigga wanna dance. You know what I’m saying?” Hoppari sanoi ja osoitti kohti lähintä kaiutinta.

Markus arveli, että Hoppari taisi puhua Gigglinissä soivasta musiikista. Olisikohan parhaillaan ollut kyseessä joku Kanye Westin biisi. Se tosin ei Markuksen tietämyksen mukaan ollut sitä kaikkein puhtainta hip hoppia. Oli kuitenkin parempi olla mainitsematta tästä mitään. Hopparit kun ovat siitä ikäviä ihmisiä, että he hermostuvat helposti. Ja kun lyö yhtä turpaan, niin hetken päästä on viisikymmentä samanlaista lökäpöksyä ympärillä.

”Puhu suomea. Ja älä oikeesti käytä sanaa nigga, se ei sovi meille valkoihosille”, Aleksi sanoi.

”Hei kotipoika. Mä oon valkoisin neekeri, joka tallaa näitä graffitikatuja. Kässäätsä?”

”Joo puhu sittenkin vain sitä englantia. Ja ei, mä en kässää”, Aleksi jatkoi.

Markus tiesi Aleksin kimpaantuvan helposti niggaa liian höllästi viljelevistä miehistä. Aleksi kun arvostaa suuresti puuvillapelloilla kasvaneita, aitoja ja alkuperäisiä tummaihoisia, sekä heidän blues-kulttuuriaan. Niinpä kenenkään valkoisen miehen sanominen niggaksi tuntui pyhäinhäväistykseltä.

Niinpä Markus kiirehti sanomaan:

”Mitä jos jatkettais tätä kulttuurivaihtoa joskus toiste? Meillä oli tässä juttu kesken.”

”Yo man. Respect.”

Hoppari kääntyi takaisin omiensa pariin. Samalla hoppareiden seuraan lyöttäytyi iso seurue naisia, jotka olivat paitsi erittäin hyvin varusteltuja, niin myös todella taitavia heiluttamaan takalistoaan. Markukselle heräsi mielihalu kosketella vaikkapa jokaisen seurueessa olevan naisen peppua, eikä mitenkään veljellisessä hengessä. Muuten touhu menisi helposti sukurutsaksi, eikä sukurutsa ollut juuri se Markuksen juttu.

Markus vinkkasi lähimmälle naiselle, jolla hänelläkin takakontti oli varsin tilavan oloinen:

”Sulla on todella hyvä perse. Ihan oikeesti.”

Seuraavaksi Markus sai avokämmenestä. Kyseisen naisen käsi oli varsin vahvassa kunnossa, ilmeisesti hän jakeli avareita varsin usein. Tämä ei kuitenkaan haitannut Markusta, mies kun on sen verran sika että avokämmentä tulee tasaisin väliajoin. Ja mieluummin toki avokämmen kuin raskas käsilaukku.

”Hei naistenvihaaja, älä edes puhu mulle. Sulla ei ole mitään mahdollisuuksia”, Takakontti sanoi.

”Kui? Et kai sä ole semmonen les-alkuinen, enkä tässä välttämättä tarkota lestadiolaista? Tai näitä biseksuaaleja, jotka eivät kelpuuta yhtään miestä? Mä meinaan tunnen yhen semmosen.”

”Entä sitten vaikka olisinkin?”

”Hyvä sulle. Onhan se näin miehisestä näkökulmasta vitunmoista haaskausta, mutta noin muuten mie lähinnä ihmettelen sitä, että miksi suuri osa naisista ei ole lesboja. Olen toki tästä miehenä hyvin kiitollinen, mutta tuntuis että meissä miehissä ei ole mitään sellasta ominaisuutta, jota naiset ei omais kymmenkertaisena.”

”Paljon hienoja sanoja. Ehkä sä et olekaan ihan niin tyhmä kuin miltä sä näytät”, Takakontti jatkoi.

Jotkut huonommalla itsetunnolla varustetut miehet saattaisivat jopa luovuttaa näitä kommentteja kuunnellessaan. Markus sen sijaan vain innostui entistä enemmän. Mitä enemmän on haastetta, sen parempi.

Pienen hetken jälkeen Takakontti pehmensi hieman kasvoillaan ollutta kivikovaa katsetta ja jatkoi:

”Itse asiassa mä en ole lesbo. Mut naimisissa mä olen.”

”Katoppas. Siitä tulikin mieleeni, että haluisitko sie tehä testin? Semmosen joka selvittää että ootko sie todellakin uskollinen miehelles? Se on ihan pettämätön konsti.”

”Jos sä alat kourimaan, niin saat taas avarista. Muuten haasteet kiehtoo aina. Joten kerro.”

”Tuut käymään tässä joku ilta miun kämpillä. Mie teen siinä ruokaa ja jutellaan mukavia. Ellei sulla mikään viisari värähdä niin mie oon väärässä ja sie oikeassa.”

”Mitä me pannaan panokseksi?”

”Tonni, euroissa.”

”Okei. Se on elämäni helpoin tonni. Mut mä haluan puolueettomalle maaperälle.”

”Ei ole väliä, miulle kelpaa kaikki.”

”Soita mulle, kun keksit jonkun paikan.”

Takakontti nappasi pöydältä kuitin, pyysi kyypparilta kynän, kirjoitti puhelinnumeronsa ja antoi paperinpalasen Markukselle. Puhelinnumeron lisäksi lapulle oli kirjoitettuna nimi, Milla. Se hyvin oletettavasti viittasi Takakontin oikeaan nimeen.

Markus hymyili sisäänpäin. Nyt olisi tiedossa todellinen haaste seuraavaksi viikoksi. Voitto tästä olisi todellinen sulka hattuun. Ja tonni oli sopiva panos, sen menettäminen ei veisi konkurssiin mutta vituttaisi kuitenkin jonkin verran.

Sen verran Markuksessa on kuitenkin herrasmiehen vikaa, että voittaessaan hän ei vaatisi naista maksamaan. Ellei tämä sitten välttämättä halunnut maksaa velkaansa luonnossa.

Viereinen seurue poistui tanssilattialle keikuttamaan perseitään ja esittämään viimeisimmät dance-muuvit. Milla poistui heidän seuraansa. Aleksi ja Markus katsoivat hetken seurueen tanssahtelua ja syventyivät sitten omiin jutusteluihinsa.

”Nyt saatoit haukata liian kovan palan”, Aleksi tuumasi.

”Voi olla. Mutta aina pitää varautua tappioonkin, muuten ei kannata astella rakkauven pelikentälle.”

”Kolopalloakos siellä rakkauden pelikentällä pelataan?”

”Nääh, ehkä ennemmin curlingia. Tiiätkö, koitetaan liu’uttaa omat kivet lähemmäs kehän keskipistettä kuin vastustajan kivet. Tosin rakkauvessa on harvemmin niitä harjamiehiä, jotka yrittää auttaa liukumisessa.”

”No just.”

Tämän jälkeen poikien puheet muuntuivat todella syvällisiksi, jopa psykologis-filosofisiksi. Rahvaanomaisempi termi tälle on ‘nyt pukkaa diippii shittii’. Loppuilta saa useimmat miehet yltymään näihin huimiin metaforisiin pohdintoihin. On selvittämättä, että aiheuttaako tämän ilmiön tietty kellonaika vai tietty promillemäärä veressä. 

Puheteknisesti illan eri vaiheet ovat seuraavat:

1: sivistyneen keskustelun vaihe
2: metaforisten pohdintojen vaihe
3: nerokkaiden one-linereiden vaihe: nämä ovat sammaltavia, hajamielisiä & itseään toistavia
4: kuorsaavan keskustelun vaihe.
5: norjankielisen keskustelun vaihe

Yleensä parhaat ideat syntyvät tässä kolmannessa, eli SHIT-vaiheessa. Harmi vain, ettei kukaan enää siinä vaiheessa ymmärrä, mitä puhuja yrittää selittää.

”Mitäs sä teit eilen?”; Aleksi kysäisi Markukselta.

”Katoin koko illan telkkaria, käsi konehuoneessa. Laatuaikaa.”

”Toi on kyllä kieltämättä sopivina annoksina todella mukavaa.”

”On joo. Vielä kun olis tyttö joka tulis äkkiä käymään kämpillä, ottais suihin ja poistuis heti sen jälkeen, sanomatta sanaakaan.”

”Toi on jo toiveajattelua.”

”Tiiän. Mutta mies voi haaveilla”, Markus totesi.

”Ite asiassa Ellu teki tuontapasen jutun mulle kerran. Toi mulle oluen kun katoin telkkarista JYPin peliä ja otti siinä kontillaan suihin. Tosin jouduin ruinaamaan sitä pari viikkoa ja sen jälkeen sain seuraavat pari viikkoa mielistellä senkin edestä.”

”No sehän siinä on. Seurustelu on kaks viikkoa täyttä helvettiä ja välissä on varttitunti laatuaikaa. Ja sie ihmettelet miksi minnuu ei seurustelu kiinnosta.”

Aleksi päätti oikaista Markusta:

”No ei nyt sentään varttia. Enemmänkin kaks minuuttia.”

”Niin joo. Kolme työntöä ja syvä tuijotus.”

”Jep. Kuten vanha seksuaalivalistus opettaa; 1) työnnä siitin emättimeen, 2) toista liike tarvittaessa.”

Poikien vasemmalla puolella oli kaksi miestä, jotka myös juttelivat eloisasti. Toinen miehistä oli arjalainen sinisilmineen ja vaaleine hiuksineen, toinen puolestaan karjalainen tummine silmineen ja hiuksineen. Siitä huolimatta, että miesten heimoja erottaa vain yksi kirjain, niin sodan aikaan he olisivat luultavasti tappaneet toisiaan. Nyt sen sijaan kanssakäyminen oli sopuisaa:

”Minua on alkanu huolestuttaa yksi asia.”

”No mittees siulla?”

”Katos, teininä mua kenkutti joka päivä. Nyttemmin vitutukset on alkanu harventua, oikein kunnolla vituttaa enää kerran parissa viikossa. Tätä menoa ei ole aikaakaan, kun mulla on enää ‘ne päivät’ eli vituttaa kerran kuussa.”

”No voehan kettu. Siusta on tulossa nainen.”

”Sehän tässä pelottaa. Mä vannon, että jos mun alapää alkaa struutata verta, ni mä teen henkilökohtaisen harakirin.”

”Henk.koht. harakiri on hyvä vaihtoehto. Siinä ei tarvii lähtee koululle ampumaan immeisiä.”

Näemmä myös naiset osaavat tämän metaforisen vaiheen. Poikien toisella puolella nimittäin kaksi kolmenkympin ylittänyttä naista jutteli keskenään:

”Mä tapasin todella mukavan pojan.”

”Ai jaa? Missä sä sen tapasit?”

”Kävin koululla, se on opiskelijana siellä.”

”Mikäs puuma susta nyt on kuoriutunu?”

”... aikuisopistolla.”

”No helvetti. Mä ehdin jo innostua.”

”Oot kyllä oikeassa siinä, että semmonen reilu kuustoistavuotias kelpais kyllä.”

”Aamen sister. Seppo Räty oli tässäkin asiassa oikeassa.”

”Ja ite Seppokin kelpais kyllä.”

Pojat kuuntelivat käynnissä olevia keskusteluja, joita vierustoverit kävivät.

”Aika hyvin Kertoja sai tungettua tähän väliin näitä irtovitsejään”, Markus huomautti.

”Totta. Mutta näitä kuunnellessa tuli mieleen, että tästä meiän kirjasta ei taia tulla mikään Dostojevskiin verrattava eepos”, Aleksi tuumasi.

”Ei tule ei. Ja se on helevetin hyvä. Se mahollistaa, että joku jaksaa oikeesti lukea tän kirjan loppuun asti”, Markus vastasi.

Luku 55. Sunnuntai 22.5.2011, klo 03, Jyväskylä, Kortepohja.

Jenni ja Tiia alkoivat toden teolla huomata yön viileyden. Oli siis aika sanoa hyvät yöt. Jenni halusi pitkittää iltaa edelleen, edes vähäsen, mutta soveliaat keinot sen tekemiseksi alkoivat olla lopussa. Ja kieltämättä yö oli jo varsin pitkällä, ehkä olisi paras vapauttaa Tiia nukkumaan jotta aamulla tenttikirjojen lukemisesta tulisi jotain.

Tiia piti paraikaa käsiään kehonsa vieressä mattotelineen putken päällä ja nojasi niihin. Tiia katseli öistä tähtitaivasta. Jenni vei vaivihkaa kätensä Tiian käden viereen. Kehon miltei jokainen solu huusi koskettamaan Tiian kämmenselkää, edes sipaisemaan vähän. Aivosolut vetivät sen sijaan rauhallisempaa linjaa ja yrittivät harata muita soluja vastaan.

Valtaosa soluista ei tosielämässä pysty huutamaan (toim.huom.).

Kädet pysyivät kuitenkin paikoillaan, muutaman sentin erossa toisistaan. Tiia puhui jotain tarinaa lapsuudestaan eikä vaikuttanut tajuavan yhtään, mitä Jennin mielessä liikkui. Mikä oli toisaalta ihan helvetin hyvä asia. Tiia ei varmasti haluaisikaan tietää kaikkea, mitä Jennillä sillä hetkellä pyöri mielessään.

Osa Jennin ajatuksista meni nimittäin pahasti navan alle. Sen aiheutti Tiian kiltintuhma luonne ja suht neitseellisen oloinen maaperä, joka myös vartalona tunnetaan. Ja samainen osa Jennin ajatuksista ei todellakaan kestänyt päivänvaloa. Sinällään tämä ei ollut mikään ihme, koska ne ajatukset liittyivät vahvasti siihen paikkaan minne aurinko ei paista.

Keskusteluun tuli pieni hiljainen hetki. Jenni joutui toden teolla painimaan itsensä kanssa, ettei tunnustaisi Tiialle kaikkea. Voiko heti ensimmäisenä iltana kertoa toiselle, että rakastui tähän ensisilmäyksellä? Vaikka tietäisi toisen olevan bi, niin voisiko silloinkaan? Tiia vaikutti kuitenkin niin heterolta, että ainakin nyt moisen tunnustaminen pilaisi varmasti kaiken. Idiootti! Malttia nyt. Tässä on koko loppuelämä aikaa, älä pilaa kaikkea kiirehtimällä.

Toisaalta Jenni soimasi itseään siitä, että hän ei osannut hallita itseään paremmin. Nämä tuntemukset kuuluivat teinitytöille, ei hänen kaltaiselleen aikuiselle naiselle. Vai oliko hän oikeasti rakastunut vasta nyt ensimmäistä kertaa? Jenni luuli rakastaneensa montaakin ihmistä, mutta tällaista oloa hän ei ollut ennen kokenut.

Jenni ei pystynyt enää keskittymään puheenaiheisiin ihan täydellä painolla, hänellä kun oli täysi työ pitää näppinsä kurissa. Tiia näytti niin ihanalta. Ajatukset myös harhailivat jossain ihan muualla kuin Tiian jutuissa, osin edelleen vyön allakin. Toivottavasti harhailevat katseet ja ajatukset näyttivät vain siltä kuin Jenni olisi kuolemanväsynyt.

Jennin puhelin soi ja se sai ajatukset hetkeksi pois Tiiasta. Soittoäänenä oli ‘desk phone’, ‘nostalgia’ tai mikä Nokian luureissa nyt aina sattuukaan se perinteisen puhelimen äänen nimi olemaankaan. Jenni ei sinällään pitänyt soittoäänten hommaamista pahana asiana, hän ei vain itse jaksanut paneutua asiaan. Kyseessä kun on kuitenkin vain puhelin.

Soittaja näkyi olevan Markus. Jennillä ei sinällään ollut mitään mielihaluja vastata, mutta hän oli kaiken tämän keskellä unohtanut soittaa pojille keikan jälkeen. Joten vähintä, mitä voisi tehdä, olisi edes kuunnella mitä Markuksella oli asiana:

”No moi Markus.”

”No MOOOOI! Missä sie oot?”

Markuksen äänestä kuuli, että nautittuna oli jo sievoinen määrä erilaisia nautintoaineita. Taustalla kuului basson jumputus ja muiden juopuneiden ihmisten älämölö, joten Markuksella tuntui olevan meno ylimmillään.

Itse puhelu eteni käsittämättömän samankaltaisesti kuin edellisessäkin luvussa:

”HEEEI, mistä tietää...”

Markus oli asiasta erittäin innostuneen oloinen. Jenni sen sijaan ei ollut yhtä innostunut. Jos oltaisiin oltu netissä, niin Jenni olisi läväissyt vastareaktiona Markukselle facepalmin. Nyt sen sijaan Jenni tyytyi lakoniseen toteamukseen:

”Mä lopetan nyt.”

”Kukas se oli?”, Tiia kysyi.

”Vanhakantainen yöllinen kännisoitto”, Jenni vastasi.

”Nehän on niitä parhaita”, Tiia nyökkäsi ja antautui sen jälkeen autuaalle haukotukselle, ”...huoaah... ellet paheksu, niin mä taidan luovuttaa tältä illalta ja painua sänkyyn”, Tiia ilmoitti.

”Joo, eiköhän tää ilta oo jo loppusuoralla. Mut... olis tosi kiva tavata joskus toistekin”, Jenni vastasi ja säikähti samalla. Vittu! Kuulostiko tuo treffikutsulta? Paras olisi ehkä lisätä jotain:

”... ihan siis kavereina.”

”Luonnollisesti”, Tiia hymyili salaperäisesti.

Jenni ei osannut tulkita Tiian hymyn kuin yhdellä tavalla. Tiialla täytyi olla jotain taka-ajatuksia. Vai oliko se vain hämärä, joka teki Tiian kasvoille omia varjojaan? Pian kuitenkin järki palasi Jennin päähän. Vitun idiootti, sinä olet väsynyt, rakastunut ja kiimainen. Sinä näet omiasi. Kerää ajatukset kasaan ja ole normaali. Tai ainakin yritä olla normaali.

Tytöt vaihtoivat puhelinnumeroita, jotta voisivat myöhemmin sopia jostain yhteisestä puuhailusta. Jenni aikoi pyytää Tiian alkavalla viikolla juoksulenkille, se voisi olla sopiva aktiviteetti. Ja sen jälkeen voisi ehkä pistäytyä jomman kumman luokse kahville. Tai ihan mihin vain, kunhan saisi olla kahdestaan. Tai jos Tiia oli enemmän teeihmisiä, niin sitten teelle.

Vielä kun Tiia nousi telineeltä ylös, kaapaisi käsilaukun käteensä ja kääntyi lähteäkseen nukkumaan, Jennin mieli teki tepposet. Jostain tuli valtava halu tarttua tuota tyttöä kädestä ja painaa vartalot vastakkain. Vaikka vain ihan hetkeksi.

Mutta oli parempi lopettaa, kun oli voitolla. Jennin mieleen pulpahti Pulp Fictionin sitaatti ‘you’re gonna say ‘Goodnight’ and ‘I’ve had a very lovely evening’... go home, jerk off... and that’s all you gonna do.’ Jep. Se oli hyvä suunnitelma. Tai ihan paska suunnitelma se oli, mutta järkevin tässä tilanteessa.

Jerk off: tämä taitaa terminä olla vähän ronski, kun puhutaan tytöistä. Tytöillähän se ei varsinaisesti ole runkkaamista. Tai no, miten sen ottaa... Kuitenkin saitte tuosta varmaankin kuvan siitä, millaisia ajatuksia Jennin mielessä pyöri.

”Öitä.”

”...öitä.”

Jenni voitti sisäisen kamppailunsa ja malttoi pitää itsensä kurissa. Tiia otti pari askelta, mutta kääntyi sitten ja pussasi Jenniä suulle. Pusu oli toverillinen ja nopea, ei mitenkään eroottissävytteinen tai irstas. Tämä pieni ele sai kuitenkin Jennin täysin pois tolaltaan, hän osasi vain katsoa Tiiaa hölmönä.

”Halusin kokeilla, millasta se on”, Tiia selvensi nolon oloisena.

Tiia yllätti itsensä olemalla kerrankin spontaani. Hyvänyönsuukko oli tullut mieleen hetkeä aiemmin ja vastoin kaikkia vaistojaan hän oli mennyt ja toteuttanut sen! Hyvä minä! Jennin reaktio ei vain ollut sellainen kuin Tiia oli olettanut. Tosin Tiia ei tiennyt, miten oli edes olettanut Jennin reagoivan. Hitto, olikohan tämä sittenkin virhe?

Jenni katsoi Tiiaa pitkään. Luonnottoman pitkään. Tiian posket alkoivat punertaa. Jennin aivot pyörivät hetken ylikuumentuneina ja meni vielä toinenkin hetki, ennen kuin ajatukset alkoivat rullata normaalisti. Nyt olisi sanottava jotain äkkiä, ettei Tiia nolostu liikaa. Jotain rohkaisevaa, mutta ei kuitenkaan mitään liian itsestään selvää. Suusta tuli kuin itsestään:

”Tuo ei menny oikein.”

”Miten niin?”, Tiia kysäisi kurtistaen silmäkulmiaan.

Jenni moitti itseään. No vittu, etkö sinä tässä muuta sanottavaa keksinyt? Samalla kun Jenni mietti, miten voisi tahdikkaasti jatkaa eteenpäin, niin suusta tuli jo lisää sanoja. Nämäkään eivät varsinaisesti pelastaneet tilannetta:

”Ei tommonen voi olla sun ensimmäinen tyttösuudelma. Toi oli kuin äiti suutelis lastaan.”

”Ai? Miten se sitten pitäis mennä?”, Tiia kurtisti uudelleen kulmiaan.

Jenni oli edelleen kuin sivuraiteilla ja vain seurasi jostain yläpuolelta tilanteen kehittymistä. Vittu, ei tämän näin pitänyt mennä. Mutta Tiian vastaus oli kieltämättä lupauksia antava. Nyt tyttö kaikki osaaminen peliin:

”Annas mä näytän.”

Jenni astui askeleen lähemmäs Tiiaa, ulottuen melkein vartaloon kiinni. Jenni vei kätensä hitaasti Tiian poskelle. Tiia seurasi kättä tarkasti katseellaan, mutta ei vetäytynyt taaksepäin. Lopulta Jenni tunsi pehmeän ihon kämmentään vasten. Toisella kädellään Jenni sipaisi Tiian hiukset pois kasvoilta, siirtäen ne korvan taakse. Tiia hengitti syvään, suunsa oli hieman auki ja vartalonsa oli jännittynyt äärimmilleen.

Jenni kosketti huulillaan Tiian alahuulta, saaden Tiian värähtämään. Tiia sulki silmänsä. Sitten tytöt antautuivat pitkälle suudelmalle. Jenni oli aloitteellinen, mutta hiljalleen myös Tiia vastasi suudelmaan. Hetki oli aistikas, sensuelli, ja-mitä-näitä-hempeilysanoja-nyt-onkaan. Illan viileyskin tuntui häviävän taas jonnekin taustalle.

Tiian käsilaukku lipsahti kädestä, pudoten syrjälleen maahan. Onneksi oli kuiva keli, jottei laukun miljoonat ja taas miljoonat pienet tavarat kastuneet. En ala kuvailla laukun sisältöä sen tarkemmin, koska naisen käsilaukkua ei tutkita ilman suoraa pyyntöä. Eikä mielellään silloinkaan. Jotkin asiat ovat tässäkin maailmassa pyhiä.

Ja vaikka tämä on fiktiivinen tarina, niin Tiia pohjalaasena saattaisi silti pyytää Isontalon Antin ja Rannanjärven kummittelemaan meikäläisen uniin.

Isontalon Antti ja Rannanjärvi: pari homoa Pohjanmaalta.

Tiia ei sillä hetkellä edes huomannut laukun putoamista. Nyt oli vuorostaan Tiian vuoro olla pois tolaltaan.

Kauempaa tilannetta seurannut teinipoika meinasi tulla housuihinsa.

Luku 56. Sunnuntai 22.5.2011, klo 03, Jyväskylä, keskusta, Giggling.

Gigglinissä oli luvassa valomerkki kahden minuutin päästä, ja se sai ihmisiin vipinää. Ylipäätään valomerkki on yksi niitä harvoja asioita, joka on oikeasti tasa-arvoinen kaikille. Se ei siis vaihtele ihmisen sukupuolen, etnisen taustan tai vippi-statuksen mukaan. Tosin todelliset vipit voivat jäädä baariin sulkemisajan jälkeenkin. Siinä tavoiteltavaa kaikille, jotka luulevat kuuluvansa todelliseen sisäpiiriin.

Valomerkki: yksinkertainen ilmoitus siitä, että juomien tarjoilu loppui tältä illalta tähän. Valomerkin historia juontaa juurensa siihen hetkeen, kun Suomeenkin saatiin sähkövirtaa. Baareissakin haluttiin brassailla moisella modernin yhteiskunnan piirteellä. Ja olihan valomerkin antaminen sähkövaloilla huomattavasti helpompaa verrattuna aiemmin käytössä olleisiin päreisiin.

Tämä nykyinen tiettyyn kellonaikaan perustuva valomerkkijärjestelmä on tosin kieltämättä hieman tylsä. Hienompi tyyli olisi puhtaaseen sattumaan perustuva valojen sammutus, ilman alisteisuutta kellonajoille. Näin ihmiset joutuisivat jatkuvasti pitämään pöytänsä täynnä juomia, joka olisi myös bisneksille hyväksi. Mutta sosiaali- ja terveysministeriö on varmaan kieltänyt tämäkin.

Helvetin niuhot.

<off-topic>

Vallan toisaalla tapahtui niinkin, että tamma nimeltään Valomerkki (rek.numero 1487-79J) voitti ravikuningattaruuden neljä kertaa vuosina ‘87-’90. Joten jos haluat heittää loppuillasta todella väsyneen vitsin, niin baarimikon huutaessa ‘valomerkki tuli jo’ voit vastata ‘sehän lähti meetvurstitehtaalle jo vuonna 2005’.

Kyseisen Valomerkin väri muuten oli: tprt, sma, lht häntä, lsi, pku, ahv, oej vsk, vej ja vtj psk, otj ksk, kj vko. Voiko asiaa tuon selvemmin ilmaista? Kyllä raviskene osaa.

</off-topic>

Valomerkin lähestymisellä oli jälleen erilainen vaikutus eri asiakkaisiin. Osa ryntäsi baaritiskille tilaamaan mahdollisimman paljon kaikkea mahdollista ja kantoivat sitten tarjottimellisen tavaraa seurueensa pöytään, pakottaen muut seurueen ihmiset hörppimään sekalaisia annoksia nopeaan tahtiin.

Toinen osa porukkaa etsi sen illan viimeisen iskukohteen ja iskivät kimppuun kuin sika limppuun. Nämä valomerkin kohdalle ajoitetut iskuyritykset ovat kaikkineen niin noloja, että edes minä en kehtaa kirjata niitä ylös. Mutta aina joku pystyy niin sanotusti clousaamaan diilin ja kaksi ihmistä löytää itselleen sen yhden yön toivon. Markkinoinnista tuttu ‘ei ole väliä kuinka moni sanoo ei, kunhan aina välillä joku sanoo kyllä’ pätee siis tässäkin.

Luulin pitkään, että nämä valomerkin kohdalla tehdyt iskuyritykset ovat maailman surullisin näky. Sitten näin kuvia Afrikan nälänhädästä ja se meni niukasti edelle. Mutta on tuo juopuneiden, yksinäisten ja yksinhuoltajien rakkauden etsintäkin surullista katsottavaa.

Todennäköisyys löytää valomerkin hetkellä tosirakkautta on jotakuinkin parin promillen luokkaa. Tämä korreloi yllättävän vahvasti sen hetkisen humalatilan kanssa. Tässä olisi jollekin kandidaatille mielenkiintoinen lopputyön aihe.

Sika limppuun: voi Jeesus tämänkin sanonnan kanssa. Iski kimppuun kuin sika tryffeliin olisi paljon todenmukaisempi. Tosin se ei rimmaa niin hyvin. Runoilijat voisivat suuttua moisesta. Ainakin loppuriimittelyn voimaan uskovat runoilijat.

Runoilijat: arvaamattomia ja yleisistä käytösmalleista piittaamattomia ihmisiä. Sitä se loputon apurahojen nostaminen, ainainen punaviinan litkiminen ja pari numeroa liian tiukan baskerin pitäminen aiheuttaa.

Kolmas ihmisryhmä ovat sitten he, jotka suhtautuvat valomerkkiin rauhallisesti, kuitenkin antaen valomerkille sen ansaitseman kunnioituksen. Eli he kumoavat omat juomansa omaan tahtiinsa alas kurkusta ja alkavat tehdä hiljakseen lähtöä kohti uusia metsästysmaita, tekemättä lähdöstään kovin suurta numeroa. Meidän poikamme kuuluivat tähän ryhmään.

Markus oli eteisessä heittämässä takkia niskaansa, kun meille jo entuudestaan tuttu Gold-digger käveli löytämänsä pokan kanssa ohi. Gold-digger vilkaisi Markusta pitkin nenänvarttaan ja sanoi häijyllä äänellä:

”Vitun köyhä.”

Markus ei ensin tajunnut, että Gold-digger tarkoitti häntä. Ja kun Markus sen viimein tajusi, niin Gold-digger oli jo kadonnut ulkoilmaan. Joten Markukselle jäi ikuiseksi mysteeriksi, että mitähän äsken oikein tapahtui. Tosin Markus käytti ajattelussaan sanaparia ‘mitähän vittua’.

Markus päätti ryhdistäytyä. Annelissa olleen tytön nimi ei edelleenkään tullut millään mieleen, eikä tämä äskeinen ilmestys kolauttanut mitään kelloja. Mutta kai tämänkin kanssa on jotain joskus ollut, miksipä muuten olisi tullut noin äkäinen kommentti. On kai pakko rajoittaa vähän pyörimistä naisten kanssa, tai alettava harrastamaan jotain muistipelejä.

Luku 57. Sunnuntai 22.5.2011, klo 03, Jyväskylä, Kortepohja.

Ylioppilaskylän yhden grillikatoksen oli vallannut nuorisoporukka, joka poltteli tupakkaa (poskisavuja) ja joi kaljaa (ykkösolutta). Jos grillikatoksen lähistöllä olisi ollut aikuisia, niin porukka olisi voinut lisäksi isotella heille. Mutta tähän kellonlyömään pihapiiri oli rauhallinen ja tyhjä.

Seurueeseen oli eksynyt myös pari tyttöä, joista toinen yritti kovasti maistella siideriä ja toinen istui yhden pojan sylissä, tehden tälle fritsua kaulaan. Imeminen näytti sen verran tehokkaalta, että tällä kertaa kyseessä olevan pojan ei tarvitsisi käyttää imuria. Yleensä hän nimittäin teki imurilla itselleen jälkiä. Se kun toi katu-uskottavuutta kouluun.

Jenniä ja Tiiaa seurannut Teinipoika ryntäsi kavereidensa luo:

”Jätkät, ette ikinä usko! Tuolla kaks lesboa suutelee!”

”No niin just”, porukan henkinen johtaja vastasi.

Ei tätä kaveria Dalai Laman kaltaiseksi henkiseksi johtajaksi voinut sanoa, mutta tämän nimenomaisen porukan henkiseksi johtajaksi pääsi näemmä paljon kevyemmilläkin eväillä. Ja eihän tässä sentään missään Tiibetissä oltu. Luojan kiitos.

Johtajan vastaus Teinipojan intoon oli korostuneen väsynyt. Itse asiassa siinä oli havaittavissa liiallista tekoväsymystä. Näemmä tässä oli kyseessä hierarkkinen järjestys. Eli Johtaja ei voinut suhtautua juuri tämän Teinipojan uutiseen liiallisella innolla, oli se uutinen sitten millainen tahansa. Ilmeisesti Teinipoika oli tämän seurueen alemmassa kastissa, tai vasta koeajalla.

Todellisuudessa Johtajaa olisi moinen näky kyllä kiinnostanut. Pari muutakin poikaa oli sen näköisenä, että moinen näky voisi piristää loppuiltaa. Ainakin sen näyn innoittamana olisi hyvä runkata kotiin päästessään.

”Ei kun ihan totta! Ihan helvetin kauniita vielä molemmat!”

”No hyvä on”, Johtaja myöntyi, ”Käykäähän tarkistamassa tilanne. Ja kännykkäkameralla sit mulle todistusaineistoa.”

Teinipoika sai seuraukseen nuo kaksi kiinnostunutta poikaa ja kolmikko lähti hiippailemaan takaisin DDR:ää kohti. Teinipoika oli alun perin eksynyt sille suunnalle käydäkseen pusikon suojassa kusella. Kuseminen oli kuitenkin unohtunut siinä hötäkässä, joten pusikkoon oli edelleen turvallista mennä. Kolmikko livahti huomaamattomasti lehvästön suojiin.

Jenni ja Tiia olivat kuitenkin ehtineet jo poistua pihapiiristä. Heidän tilalleen miltei samoille sijoille oli ilmestynyt hevilettinen mies ja hänen ei-niin-hehkeä tyttöystävänsä, jotka olivat päättäneet toivottaa toisilleen hyvät yöt suutelemalla kiihkeästi.

Teinipoika huomasi heti, että ihmiset olivat vaihtuneet. Muut kaksi poikaa eivät tätä osanneet olettaa, vaan repesivät nauramaan.

”Vittu lesboja joo. Pitkälettinen äijä ja ruma akka”, Poika 1 tuumasi.

”Ei kun... oli täällä. Ne on jo hävinny jonnekin”, Teinipoika yritti puolustautua.

”Vähennä, hei, sitä liiman käyttöä, hei”, Poika 2 tuumasi.

Pojat kuitenkin arvostivat kunnon vedätystä, jonka Teinipoika oli järjestänyt. He eivät olleet uskoneet, että Teinipojalla olisi rohkeutta vetäistä moinen kepponen. Poika 2 otti utuisen kuvan kännykällään. Tosin eihän kännyköillä muunlaisia kuvia saakaan. Joka tapauksessa kuvasta ei saisi edes retusoinnilla mitään selvää. Niinpä se sopi poikien tarkoitukseen oikein mainiosti.

”Tästä ei sit sanota mitään Jullelle. Antaa sen runkata tälle kuvalle”, Poika 2 sanoi.

Väärinkäsityksiin perustuvat juonikuviot ovat niin helppo tapa rakentaa tarinaa, etten jaksa jatkaa tätä sen pidemmälle. Tai no, helppo on ehkä väärä sana. Oikeampi voisi olla loppuun kaluttu.

Miettikää niitä kaikkia huumorin alalajeja alkaen romanttisista komedioista ja päätyen kesäteattereihin. Kaikissa tarinoissa on aina joku väärinkäsitys, josta sitten revitään väkinäistä huumoria.

Liekö olemassa joku laki, joka määrää laittamaan sellaisen juonikuvion kaikkiin paskoihin komedioihin? No, nyt sellainen on tässäkin kirjassa. Kiintiö on siis täytetty.

Ei kun joo, olihan siellä Vaajakosken saunakohtauksessa jo yksi samanlainen. No, olkoon tämä silti tässä. Delete-näppäinkin on rikki ja kaikkea.

Luku 58. Sunnuntai 22.5.2011, klo 03, Jyväskylä, keskusta, kävelykatu.

Markus oli Gigglinin ulkopuolella ja odotteli Aleksia, jolla oli häikkää narikassa. Poke oli onnistunut laittamaan takin väärään naulaan ja takin etsiminen yksi kerrallaan vei aikaa. Mutta Markuksella ei ollut kiire mihinkään. Yö oli parhaimmillaan, ja kun laittoi tupakan huuleen, niin tätä pystyi pitämään tupakkataukona.

Tupakkatauko: taukojen aatelia.

Sosiaali- ja terveysministeriön vuonna 2006 julkaiseman ’Tavoitteena savuton työpaikka’ -esitteen mukaan ahkera tupakoitsija viettää tupakkatauoilla yhteensä 17 työpäivää vuodessa.

Arvannet jo, että tämä on minun mielestäni hieno asia. Ahkeruutta se on tuokin.

Se tosin harmitti Markusta, että ilta uhkasi päättyä liian aikaisin, jälleen kerran. Suomen lait eivät mahdollista 24h baareja, joten virallisesti asialle ei mahtanut mitään. Markus miettikin, että ottaisiko taksin ja suuntaisi jatkoille joko jonkun moottoripyöräkerhon kerhotiloihin tai johonkin seutukunnan epäviralliseen ravitsemusliikkeeseen.

Ne tosin eivät ole pikkupoikien baareja. Enemmänkin niistä tulee mieleen villin lännen saluunat, joissa kannattaa oikeasti käyttäytyä hyvin tai muuten saa monosta, buutsista, nyrkkiraudasta, puukosta tai jostain pahemmasta. Vastaavasti niissä saa yli neljän sentin paukkuja ja musiikkivalinnat ovat paljon parempia kuin yökerhoissa.

Toinen loppuyön vaihtoehto olisi etsiä grilliltä puolituttuja ja lähteä heidän kanssa jatkoille. Mutta niistäkään tuskin muodostuisi yhtään sen säädyllisemmät pippalot. Joten voisi olla parempi, ettei vetäisi Aleksia mukaan. Aleksi olisi luultavasti joka tapauksessa jo lähdössä nukkumaan, joten sinällään asiassa ei ollut mitään ongelmaa.

Ensin kuitenkin olisi suunnistettava jollekin lähigrillille hakemaan yöpalaa, ennen kuin ne sulkisivat ovensa. Sen jälkeen nälkäisiä palveli vain Ahjogrilli ja pari ABC:tä. ABC ei tosin ollut Markukselle vaihtoehto, mutta Ahjolle pääsisi tietysti samaisella taksilla. Grillimaailman suhteen oli useampikin hyvä vaihtoehto myös tässä ihan nurkan takana, joten voisi hyödyntää niitä.

Näitä miettiessään Markus ei huomannut kohtuullisen tyylikästä naisihmistä, joka etsiytyi Markuksen viereen. Naisella oli päällään verkkosukkikset ja paksu pörröinen turkki. Turkis näytti olevan hampusta tehtyä luonnonkuituista mallia, joten viherpiipertäjien ei tarvitse puuttua moiseen pikkuseikkaan.

Naisen kasvoilla oli vahva meikki, mutta se ei täysin onnistunut peittämään kasvojen kuluneisuutta. Kasvot olivat sen takia Markuksen silmään viehättävät, niissä kun näkyi elettyä elämää. Markus ei kuitenkaan osannut katsoa kasvoja sen tarkemmin. Sen sijaan Markuksen koko huomio meni noihin sukkiksiin, joita harmillisen harvoin näkee Jyväskylän yöelämässä.

”Moi. Et sattuis olemaan seuraa vailla?”, Verkkosukkis kysyi.

Ääni tuli hieman murtaen. Mahdollisesti ääntämisestä voisi tulla mieleen Itä-Eurooppa. Verkkosukkis vielä tehosti kysymystään sipaisemalla kämmenselällään Markuksen sisäreittä. Eikä mitenkään siveellisesti, vaan sillä tavalla jonka vain ammattilainen osaa.

Markus oli tyrmistynyt. Kyllähän hän tiesi, että Jyväskylässä prostituutiota esiintyy. Kaikkien valveutuneiden ihmisten tiedossa on, että thai-hieronnat, opiskelijatyttöjen asunnot ja venäläisten omistamat mökit ovat paikkoja joissa miehet viihtyvät.

Tai siis osa hierontapaikoista, asunnoista ja mökeistä, ei nyt yleistetä liikaa. Samalla välttää kätevästi oikeusjututkin.

Sen sijaan suoraan kadulla kukaan ei ollut aiemmin tullut palveluitaan tarjoamaan. Tätä oli aiemmin nähnyt vain suuressa ilkeässä maailmassa, ei Jyväskylän kaltaisessa Shangri-Lassa. Joten toisenkin kerran Markus oli hetken ajan sanaton.

Mutta vain hetken ajan:

”Mitä maksais?”

Yleissivistykseen kuuluu tietää oman kylän hintataso. Joten tässä Markuksella oli hyvä tilaisuus päivittää oma tietämyksensä. Ja samalla voisi päivittää netin Gentlemen’s Clubin tietoja Jyväskylän osalta. Ja ehkä Sihteeriopistollekin voisi laittaa maininnan asiasta.

”150 euroa tunti”, kuului vastaus.

Ei järin halpa hinta. Suomalaisia tyttöjä saa miltei samalla hintaa. Ja mainoskampanjatkin tietävät kertoa että ‘suosi suomalaista - osta kotimaista’.

Sinällään prostituutiota ei pidä paheksua. Se nyt vain sattuu olemaan siinä mielessä ristiriitainen asia, että 1) se on maailman vanhin ammatti, ja siitä huolimatta 2) nykyisin laitonta monessa maassa. Mutta Plan-kummien taannoinen mainoskampanjakin julisti, että ‘sijoita tyttöihin’. Joten jos mielesi tekee, niin anna mennä vain. Tai siis tulla.

Samaan aikaan Aleksi astui ulos Gigglinistä ja tuli Markuksen luo.

”Ai teitä on kaksi. Mä en duunaa kahta”, Verkkosukkis ilmoitti ja siirtyi seuraavan yksinäisen miehen luo.

Seuraava asiakas oli silmin nähden ilahtunut Verkkosukkiksen olemassaolosta. Markus katsoi miestä hieman inhoten. Ei suinkaan sen takia, että tämä selvästi oli tarttumassa ilotytön täkyyn, vaan siksi että tulevalla asiakkaalla oli majoneesia rinnuksillaan.

Ilotyttö ja Majoneesi juttelivat hetken ja lähtivät sitten yhtä matkaa, varsin nopeilla askelilla, alakaupungin suuntaan. Markus jäi miettimään, että missä hotellissa tytöllä mahtaisi olla huone. Vai olisiko peräti venäläisten tai virolaisten kustantama oma huoneisto jossain lähistöllä.

Samalla Markus jäi miettimään, että prostituoidun ammatti ei mahtanut olla se maailman hehkein homma. Tuokaan asiakas tuskin oli Verkkosukkiksen unelmien mies. Tosin armottomassa kännissä ja ruuantähteet rinnuksilla esiintyvät miehet ovat hyvin harvan naisen unelmien kohde. Majoneesi toi jälleen Markuksen mieleen sen seikan, että suomalaisessa miehessä nyt ei ylipäätään ole järin paljon seksiä.

”Kukas tuo oli? Joku sun vanha hoito?”, Aleksi kysyi.

”Huorahan se”, Markus vastasi.

”Oho.”

”My words exactly. Enpä oo aiemmin Jyskälässä nähny kadulla huoraavaa huoraa. Kehitys kehittyy.”

”Tuokaan ammatti ei varmaan ole se maailman turvallisin”, Aleksi tuumasi ja katsoi Majoneesin kanssa poistuvan naisen perään.

”No ei varmaan. Ei mikään varsinainen suojatyöpaikka”, Markus sanoi, ”Tai no siis... suojatyö tietty siinä mielessä, että kuminkäyttö on varmaan aika yleistä.”

”Kova ammatti.”

”Joo. Voin kuvitella, kun ilotyttö menee kotiin ja tuumaa: ’tää työ imee kyllä kaikki mehut, taas jouduin istumaan perseeni ruvelle. Mun keskusvarasto vastaanotti kaikenlaista ja eikös taas joku idiootti etuillu jonossa. Toinen asiakas oli väärässä paikassa, joten mie sanoin sille että painuu vittuun. Lähtiessään se moukka vielä kusi mun puskaan. Kostoksi mie muka vahingossa nuolaisin ennen kuin tipahti. Lisäksi mie olen ihan peeaa ja pomokin on ihan mulkku.’ Ei ole helppoa”, Markus tykitti.

”Tai pahimmillaan se vois sanoa: ‘työvuoro oli taas yhtä paskaa’. Silloin ei todellakaan ole helppoa”, Aleksi jatkoi. **

”Juurikin näin. Tuonkin ammatin ainoat positiiviset asiat taitaa olla testitulokset. Ja sekin on oikeestaan negatiivista”, Markus filosofoi, ”Sinällään pitää ihailla. Ei taitais miusta olla tuohon hommaan.”

** Näitähän riittää: ‘tätä menoa joudun laittamaan lapun luukulle’, ‘asiakas oli kuin piru mun merrassa’,
‘väliajalla oli tarjolla kahvia ja pullaa’, ‘mulla oli oppivuorossa uusi työntekijä’,
‘kuka idiootti keksi tämän rahat takaisin ellet ole tyytyväinen -kampanjan’, 
‘asiakas vain seisoi siinä’, ‘työskentelyasento ei ollut ergonominen’, 
‘kuka idiootti keksi tämän ota 3, maksa 2 -kampanjan’, etc.
Luku 59. Sunnuntai 22.5.2011, klo 03, Jyväskylä, Keljonkangas.

Ellu istahti Keljon ABC:n pihassa VW Transporteriin, kuskin paikalle. Yöllinen kahvitauko oli ohi. Työparina oli normaaliin tapaan Kimmo, joka oli vielä piipahtanut myymälän puolelle hakemaan yöpalaa. Tehtäviä ei ollut päällä, joten kiirettä ei ollut mihinkään suuntaan.

ABC:n pääovien eteen ajoi mopo ilman valoja. Tämä siitä huolimatta, että ihan oven vieressä oli poliisitunnuksin varustettu kulkuneuvo. Vaikka poliisien huippusalainen ’isoveli valvoo’ -kone ilmoitti, että mopo itsessään oli OK, niin valoitta ajamisesta olisi kyllä huomautettava. Joten Ellu vääntäytyi vielä ulos Volkkarista ja ponkaisi mopopojan juttusille.

Tosiaan, taisin unohtaa sanoa että Ellu on ammatiltaan vanhempi konstaapeli. Sori.

”Poliisi, hyvää iltaa. Näytäppä ajokorttia.”

Mopopoika kieräytti kypärän pois päästään ja paljasti finniset teinipojan kasvonsa. Poika kaivoi kiltisti takataskustaan lompakon ja sieltä mopokortin. Se oli kunnossa, joten pojan voisi periaatteessa päästää tällä kertaa pelkällä huomautuksella. Ellu ei muutenkaan jaksanut ripittää mokomasta asiasta sen enempää, joten hän totesi vain:

”Sitä paitsi tämä ABC on tähän aikaan K-18. Joten sisälle älä mene. Sen sijaan tee pitkä puhallus tähän.”

Ellu ojensi alkometrin ja poika puhalsi oikeaoppisesti.

”Nollaa näyttää”, Ellu tuumasi, ”Käytä jatkossa niitä ajovaloja, niin ei tarvitse kirjoittaa sakkoa. Hyvää illanjatkoa.”

Mopopoika lähti takaisin maantietä kohti ja muisti jopa laittaa valot päälle. Ellu vääntäytyi takaisin Volkkarin ratin taakse. Ellu ajaisi itse asiassa mieluummin V70-Volvolla, mutta niitä ei ole saatavilla partiotehtäviin. Tai niin ainakin pomo oli sanonut, kun Ellu oli asiaa kysynyt.

Samalla Kimmo ilmestyi autoon Atrian kolmioleipäpaketin ja Marlin Juissi-mehun kanssa.

”Huomautin tuota mopoilijaa, se ajo tähän ilman valoja”, Ellu sanoi.

”Et kirjottanu sakkoja?”

”En, kun muuten kaikki oli kunnossa.”

Ellu ja Kimmo olivat tulossa Säynätsalosta, jossa oli ollut kotikeikka. Juhliva seurue oli grillannut turhan kovaäänisesti takapihallaan ja naapuri oli tehnyt ilmoituksen. Sielläkin oli riittänyt pelkkä huomautus. Ihmiset tottelevat yllättävän hyvin, kun vain esittää asiat oikein. Tälläkin kertaa lause ‘nyt meno rauhoittuu tai sitten nämä bileet jatkuvat putkassa, valinta on teidän’ toimi oikein mainiosti.

Samalla he olivat hetken partioineet Säykin alueella, mutta mitään erikoista ei ollut näkynyt. Joten nyt matka vei takaisin kaupunkia kohti. Illan viimeisetkin baarikärpäset alkoivat lentää baareista pihalle, joten oli perusteltua partioida siellä suunnalla.

Ilta oli kaikkineen sujunut kohtuullisen rauhallisesti, ottaen huomioon että oli lauantai-ilta. Alkuillasta oli ollut yksi rattijuoppo. Kyseessä oli poliisin vanha tuttu, tänä vuonna kyseinen Ratti jäi kiinni jo 17. kerran. Ajokorttia Ratilla ei ole ollut koskaan. Mutta mikäs se on ajellessa. Putkayöt ovat jo tulleet kotoisan tutuiksi, sakkoja ei tarvitse maksaa ja jos valtio haluaa sen väärillä kilvillä varustetun vuoden ‘86 Opel Kadettin omia itselleen, niin aivan sama.

Hieman myöhemmin oli vierekkäisissä lähikaupoissa ollut kaksi eri näpistelijää. Näppäri 1, opiskelijataustainen nuori mies, yritti napata Siwasta matkaansa kaksi Twix-patukkaa. Valpas vartija ennätti kuitenkin väliin. Tuotteiden arvo niinkin vaatimaton kuin 1,33 euroa. Kaupassa kun oli tarjous, että kahdella eurolla olisi saanut kolme.

Ellua ahdisti moiset idiootit. Miksi ottaa riski kiinnijäämisestä kahden vitun Twixin takia? Olisi nyt kerralla ottanut tavaraa edes sen verran, että tempauksessa olisi jotain järkeä. Sillä niin kauan kuin rikosnimike pysyy näpistyksenä, niin homma on hanskassa. Sakkoja kun ei tarvitse maksaa.

Viereisessä Salessa puolestaan Näppäri 2, huumeiden väärinkäyttäjä, yritti kantaa kaupasta ulos paria olutsalkkua. Valpas naismyyjä oli kuitenkin jollain ilveellä saanut kiinniotettua miehen. Myyjä oli ollut sen verran hentoisen oloinen, että Ellu epäili jonkun asiakkaan auttaneen myyjää kiinniotossa.

(Väärin?)käyttäjä: tiedostan kyllä, että väärinkäyttöä esiintyy tässä maailmassa. Jos esimerkiksi tiskiharja on osallisena pornoelokuvan teossa, niin se todellakin on tiskiharjan väärinkäyttöä. Mutta voiko lääkkeitä tai huumeita käyttää väärin? Nautittavaksihan ne on tarkoitettu. Tämäkin termi on taidettu ottaa käyttöön vain narkkareiden mustamaalaamiseksi.

Ymmärrettävästi myyjä ei sanallakaan maininnut kenenkään ulkopuolisen auttaneen kiinniotossa. Jos Näppäri 2 väittäisi apuna olleen asiakkaan käyttäneen liiallisia voimakeinoja, niin asiakas olisi kusessa. Suomessa kun ei kenelläkään ole niin paljon oikeuksia kuin rikollisilla.

Näppäri 2 ei onneksi maininnut ulkopuolisista mitään, ja oli muutenkin helppo asiakas. Mutta mikäs se on näpistellessä, putkaan ei joudu kunhan ei ole liian sekaisin ja muistaa käyttäytyä. Sakkojahan ei tarvitse maksaa. Kaljat tietysti menettää takaisin kaupalle, mutta ainahan voi laittaa uutta matoa koukkuun. Tai siis uutta tavaraa taskuun.

Tarkemmin ajatellen poliisin työ taitaa olla valtaosaltaan tyyppiä ‘tee työtä, jolla on tarkoitus’.

Perinteisten motivaatiohommien lisäksi yksi työvuoron toimenpide oli ollut Katkaravun vieminen baarista putkaan huilaamaan. Tosin sekin on Jyväskylän viikonlopussa varsin rutiininomainen toimenpide. Itse asiassa poliisiasemalla on joka viikonloppu vedonlyönti päällä siitä, että mikä partio saa noukkia Katkaravun. Panoksena ovat perjantaipullot, jotka osuivat tällä kertaa Ellulle ja Kimmolle.

Pullon voittaminen oli jo sinällään pelastanut Ellun ja Kimmon viikonlopun. Yleisestikin ottaen, mikään ei ilahduta duunaria niin paljon kuin ilmainen viina. Ellu ei ole erityisen perso viinalle, mutta kyllähän parhaimmillaan viina lievittää työn aikaansaamia paineita varsin hyvin.

Perso: Jos perso olisi kirjoitettu muotoon Perso, niin silloin tarkoitettaisiin yhtä kulmakuntaa Olhavan kylässä, Iin kunnassa. Olhavassa puolestaan sodittiin 29.9.1944 yksi Lapin sodan alkupään taisteluista.

Tällä ei ole mitään merkitystä mihinkään, kunhan vain halusin brassailla yleistiedoillani.

Ja ellei mitään ihmeellistä enää tapahtuisi, niin tämä olisi perushelppo viikonloppuvuoro.
Luku 60. Sunnuntai 22.5.2011, klo 03, Jyväskylä, keskusta, kävelykatu.

Selvittyään ilolinnusta pojat jatkoivat alkuperäistä suunnitelmaansa suunnistaa lähimpään grillijonoon. Kaksikin Grilli 21:stä olisi ollut lähettyvillä, toinen Puistokadun varrella ja toinen torin nurkalla. Loiva alamäki vei kuitenkin poikien jalkoja kohti Ilmarisenkadun grilliä.

Aika moni muukin oli tullut samoihin ajatuksiin. Niinpä kauppa kävi ja rasva tirisi. Grillillä oli jatkuvan oloinen jonomuodostelma ja pojat asettuivat kiltisti jonon perälle. Suomalainen grillijono kun on yksi maailman vaarallisimpia paikkoja, jossa etuilusta saa helposti kuolemantuomion. Syyttäjänä, tuomarina ja teloittajana toimii yksi ja sama henkilö, se jonossa edellä ollut alfauros.

Pojat tiesivät hyvin monimutkaisen etiketin, joka grillijonossa olevan kannattaa muistaa: älä isottele, älä etuile, älä tuijota. Tai aika yksinkertainenhan tuo etiketti oikeastaan on. Sen sijaan pojille herahti vesi kielelle jo pelkästä odottelusta. Grilliltä kantautuvalla herkullisen roskaruuan tuoksulla on usein sellainen vaikutus humalaiseen ihmiseen.

Herahti vesi kielelle: sinällään tuokin sanonta on harhaanjohtava. Syljessä on muutakin kuin vettä; mm. ioneja, ureaa, amylaasia ja bakteereja torjuvia entsyymejä.

Märehtijöillä on tutkimusten mukaan syljessään erityisen paljon ureaa. Joten onko niin, että ne henkilöt, jotka murehtivat menneitä ja jauhavat vanhoja asioita ovat niitä pahimpia kusipäitä?

Vaikka itse tuijottaminen on kiellettyä, niin muiden asiakkaiden vilkuilu on sentään sallittua. Markus katselikin nopeasti lyhenevää jonoa edellään. Edellä jonossa oli isompi seurue, joka jutteli eloisasti keskenään. Seassa oli vieläpä yksi Markukselle entuudestaan tuttu kasvo. Joten iltaa piristääkseen, ja mahdollista jatkoille lähtöäkin ajatellen, hän huudahti:

”Hanna, moi!”

Hanna ja koko seurueensa kääntyivät katsomaan huudahtajaa. Hannalle tuli leveä hymy ja hän vastasi:

”No, mutta, Markus, moi. Long time no see.”

Hanna: Markuksen vanha yökerhohoito. Jo useamman vuoden ajan ollut pelkkä hyvänpäiväntuttu, jota voi moikkailla kaupungilla nähtäessä.

Hanna siirtyi lähemmäs. Perässään seurasi happamen ja habakkaan oloinen tummahko mies, joka ei ollut järin innostuneen oloinen. Ei ainakaan niin innostunut kuin Hanna. Hannan muu seurue sen sijaan keskittyi jatkamaan keskinäistä jutusteluaan, eivätkä uhranneet poikiimme sen isompaa huomiota.

”Tässä on Maurizio”, Hanna ilmoitti ja osoitti miestä kohti.

”No moro”, Markus sanoi Mauriziolle puolihuolimattomasti ja kääntyi takaisin Hannaan päin, ”Sitä on lähetty radalle?”

”Joo. Pitää aina välillä lähtee tuulettumaan.”

Markus ja Hanna saivat heti kadehdittavan hyvän keskustelun käyntiin. Aleksilla ei sen takia ollut suuria mahdollisuuksia päästä keskusteluun mukaan. Hiljaisena toisten jutustelua seuraava hahmo on kuitenkin hieman hölmön oloinen, joten Aleksi yritti näyttää toimeliaalta ja yritti soittaa Jennille kysyäkseen miten tämän ilta oli jatkunut. Puhelin kyllä hälytti, mutta Jenni ei vastannut. Aleksi arveli, että poloinen oli jo nukkumassa pois laskuhumalaansa.

Maurizio ei puolestaan voinut keskittyä mihinkään muuhun kuin Markukseen. Mikäs vitun jurrikka tämä gigolo oli olevinaan ja mistä se Hannan tunsi? Koko tilanne vitutti Mauriziota hyvin paljon. Kyseessä vaikutti olevan hieman tavanomaista mustasukkaisempi hahmo. Tiedä sitten, vituttiko Mauriziota enemmän se, että Hanna ylipäätään jutteli jonkun miehen kanssa, vai se että juttu luisti heillä todella mainiosti.

Vanha sanonta ‘vituttaa niin paljon, ettei veri kierrä’ osui tässä tapauksessa enemmän kuin oikeaan. Mauriziolla nimittäin oli synnynnäinen sydänvika, joka oli ollut piilevä tähän hetkeen asti. Nyt se kuitenkin paukahti kerralla tietoisuuteen, aiheuttaen sydänkohtauksen. Ja sydänkohtaus ei ole piilevä vika.

Maurizio ähkäisi hiljaa, kouraisi rintaansa ja vajosi polvilleen kadun pintaan. Aleksi työnsi juuri puhelinta takaisin takintaskuunsa ja huomasi Maurizion tuupertuvan. Aleksi oli valppaana kuin partiolainen ja siirtyi välittömästi Maurizion viereen kysymään mikä mahtoi olla hätänä, laittaen kätensä Maurizion olkapäälle.

Hannakin huomasi saman ja huudahti jotain hädissään, joka taasen herätti muun seurueen huomion. He eivät tienneet mitä oli juuri tapahtunut, mutta yhdelle seurueen miehistä tuli tilanteesta mieleen Häjyt-leffan kohtaus. Siinä toinen päähenkilöistä, eli Karhun Antti, luulee Stigin pahoinpidelleen isoisää ja kumauttaa tätä lapiolla naamaan.

Tässä tarinassa ei edelleenkään ollut lapiota tarjolla, mutta tämä wannabe-Häjy päätti silti puolustaa kaveriaan rynnäten Aleksin kimppuun. Häjy tokkasi sen enempiä kyselemättä Aleksia turpaan. Häjyn, kieltämättä hieman humalaisessa, mielessä tilanne oli päivänselvä eikä siinä vaadittaisi selittelyjä. Mies taisi muutenkin olla näitä ‘hutkitaan ennen kuin tutkitaan’ -tapauksia.

”Mitä vittua sä lyöt Mauria turpaan?!”, mies huudahti.

Aleksilla meni hetki sulatella uutta tilannetta. Mutta vain hetki. Ihan suosiolla Aleksi ei suostunut ottamaan turpiinsa. Varsinkaan kun mies oli tällä kertaa syytön. Tosin syyllisyys-tematiikalla ei ollut suurta merkitystä, lyöntiin Aleksi vastaa aina lyönnillä. Joten nämä kaksi aloittivat veljellisen painin grillin edessä.

Toinenkin seurueen miehistä, ensikatsomalta alta metrin mittainen hyypiö, yritti ottaa osaa poikien painiotteluun. Hän kääräisi hihansa ja otti pari julman näköistä askelta kohti painivaa parivaljakkoa. Näky oli hieman huvittava, koska sulka päässäkään hädin tuskin 160 sentin mittaisena hän ei ollut se maailman uskottavin tappelija. Ilkeä luonto tietenkin paikkaa jonkin verran fyysisiä vajavaisuuksia.

Markus tuli kuitenkin väliin ja sanoi:

”Vain kaks per painiottelu.”

Hyypiö alkoi sen jälkeen töniä Markusta hokien:

”Lyö jos uskallat, lyö jos uskallat!”

Markus otti tönäisyjä vastaan oman aikansa ja ilmoitti lopulta, että seuraava tönäisy on sitten se viimeinen. Hyypiö yritti tuon kuullessaan huitaista Markusta, mutta tämä osasi odottaa lyöntiä. Taktiikka ‘väistö ja vastaisku’ toimi mainiosti. Markuksen rystyset osuivat Hyypiön leukaperiin ja Hyypiö tipahti ykkösellä katuun.

”No nyt sää löit”, kuului vielä vaimeasti, ennen kuin Hyypiö menetti tajuntansa.

Hyypiön naisystävä huudahti seuraavaksi:

”Marko!”

Mikähän siinäkin on, että kaikki nämä metrin mittaiset hyypiöt ovat aina Markoja? Tai Mikkoja.

Seuraavaksi Markon naisystävä ryntäsi Markuksen kimppuun. Nyt Markus meinasi olla pulassa. Naisia kun ei saa lyödä missään tilanteessa, niin tämä tappelu oli lähtökohtaisesti varsin epätasa-arvoinen. Markus keskittyikin väistelemään iskuja ja raapaisuja, onnistuen valtaosan aikaa. Naisystävä sai tehtyä pienen naarmun Markuksen poskeen, mutta muuten silmitön huitominen ei tuottanut sen suurempaa tulosta.

Hanna keskittyi kaiken tämän sähellyksen keskellä auttamaan Mauriziota, yrittäen samalla huutaa että joku soittaisi ambulanssin ja että muut lopettaisivat sen naurettavan paininsa. Huudolla ei ollut mitään vaikutusta. Kukaan jonottajista ei tarttunut puhelimeen ja kaikki halukkaat olivat jo saaneet itselleen sparrauskumppanin, joten olisi ollut sääli jättää tappelu kesken.

Joku grillijonolaisista kaivoi lopulta puhelimensa esiin. Tosin hän käytti sitä soittimena. Puhelimesta alkoi kuulua Timo Rautiaisen & Trio Niskalaukauksen kappale ‘Älä enää lyö’ ja se säesti poikien, ja tytön, painia. Kappale kertoo vakavasta aiheesta eli perheväkivallasta, joten oli pieni pyhäinhäväistys käyttää sitä halpaan viihdekäyttöön. Biisin sointu ja kertosäe loivat kuitenkin mielenkiintoisen vivahteen muuten niin perinteikkääseen grillitappeluun.

Moisessa pienessä nujakassa ei ollut mitään uutta kenellekään suomalaiselle. Se saattoi osaltaan vaikuttaa siihen, ettei nujakka oikeastaan kiinnostanut valtaosaa paikan päällä olleista. Grillijonossa oli kuitenkin japanilaisia yritysvieraita, jotka olivat ehdottomasti halunneet kokeilla Jyväskylän omaa grilliherkkua, taksaria. Heille tilanne oli jotakuinkin häkellyttävä. Japanilaiset ottivatkin oman kulttuurinsa perinteitä kunnioittaen kamerat esiin.

Taksari: Jyväskylän ikioma grilliherkku. Jos grillillä tunnetaan tämä termi, niin tiedät olevasi sivistyksen parissa.

Koostumukseltaan taksari on häkellyttävän samankaltainen kuin yleisemmin tunnettu veljensä makkaraperunat.

Kameroista puolestaan sai idean eräs grillijonossa maleksinut yövuorolainen, joka oli muutamaa viikkoa aiemmin perehtynyt nettistriimaukseen. Mies innostui, nyt olisi mahdollisuus hyödyntää juuri oppimiaan tietoja. Hän kaivoi takataskustaan tarvittavat laitteet ja alkoi lähettää tappelua yhden miehen tuotantoyhtiön voimin livenä nettiin.

Live-lähetys keräsi 712 katsojaa, mikä on aika hyvin siihen nähden, että oli jo aamuyö, ja että tappelukin kesti vain kymmenisen minuuttia. Ei pidä koskaan aliarvioida netin äärellä notkuvien nörttien joukkovoimaa. Coca-Cola ja irkin nimeä kantava puskaradio ovat pelottavan vahva yhdistelmä.

Jälkilähetykset keräsivät vielä tuotakin isomman yleisön. Tämän tappelulähetyksen pohjalta kehittyikin myöhemmin menestyvä nettisivusto snägärifighters.com.

Tappelulähetyksessä itsessään ei ollut juurikaan nähtävää. Se olisi kaivannut useamman eri kuvakulman, ja vähintäänkin puolet enemmän hidastuksia. Vaikka painijoiden liikkeet olivatkin aika hitaita jo luonnostaan, johtuen suhteellisen kovasta humalatilasta.

Selostuksesta vastasi tuotantoyhtiön bongaama Tapio Suominen, joka oli ollut kävelemässä tapahtumapaikan ohi. Suominen on kuitenkin meritoitunut muiden urheilulajien parissa, joten katutappelun selostamisessa oli pientä hakemista.

Tapio Suominen: YLE:n urheilutoimittaja. Aina kun katson naisten taitoluistelua, niin haluan ehdottomasti Tapsan selostamaan.

Tuotantoyhtiö ei siis onnistunut tällä kertaa tehtävässään aivan virheettömästi. Mutta kaikilla suurilla tuotantoyhtiöillä on ollut käynnistysvaikeuksia. Ja sekin pitää ottaa huomioon, että tuotantoarvot olivat aika vaatimattomat. Kyllä se siitä vielä lähtee.

Joku ohikävellyt ahdistunut sielu ei sen sijaan ymmärtänyt tappelun viihdearvoa, vaan käytti puhelintaan soittamiseen. Hänkään ei tosin soittanut ambulanssia, vaan poliisin.

Luku 61. Sunnuntai 22.5.2011, klo 04, Jyväskylä, keskusta, 

Ellu ja Kimmo olivat selvinneet moottoritien tuomista haasteista ja olivat takaisin kaupungissa. Tarkemmin sanottuna he olivat parhaillaan ravintola Ruman, tuon Yliopistonkadun ilotalon, kohdalla ajaen kyseistä katua alaspäin. Hälytyskeskus lähestyi työparia lyhyellä viestillä:

”Ilmarisenkadun grillin edustalla joukkotappelu.”

Grilli oli ihan nurkan takana, joten Kimmo nappasi mökäfonin ja vastasi:

”Yks-yks-seiska kuittaa. Ollaan kymmenen sekunnin päästä kohteessa.”

Perille päästyään parivaljakko huomasi välittömästi niin sanotun joukkotappelun, joka todellisuudessa oli vain neljän ihmisen välinen. He olivat odottaneet suurempaakin nujakkaa. Ellu ei heti tajunnut, että keitä painijat olivat. Pian totuus tosin valkeni Ellullekin. Seurauksena oli huudahdus:

”Jumalauta!”

Huuto tuli sen verran painokkaasti, että se tuntui painijoiden munaskuissa asti. Tosin oletan, että tämä Markon tyttöystävä ei ole shemale, joten hänellä huuto tuntui jossain vastaavassa paikassa. Pojat lopettivatkin heti paininsa ja jäivät katsomaan hölmöinä uusia tulijoita. Hyypiön tyttökaveri yritti vielä kerran huitaista Markusta, mutta Kimmo ehti väliin.

Ellun huuto herätti useimmat lähitalojen asukkaat. Useassa huoneistossa syttyi valot ja osa ihmisistä tuli parvekkeella asti ihmettelemään, että mitä kadulla tapahtui. Osa parvekkeelle tulijoista seurasi tapahtumien kulkua huvittuneena. Toinen osa taas katseli kauhistuneena tätä synkeää näytelmää. Itse asiassa tämä saattoi hyvinkin olla heidän ensimmäinen kosketuksensa todelliseen elämään.

Jälkikäteen ihmiset kiittelivät poliisin nopeaa vasteaikaa ja tilanteen välitöntä haltuunottoa. Jotkut huutoon heränneet päivävuorolaiset tosin kauhistelivat poliisin kielenkäyttöä. Heitä pelotti, että millainen esikuva moisia sanoja käyttävä viranomainen on lapsille.

Tässä päivävuorolaiset unohtivat sen seikan, että yksikään lapsi ei kuullut tuota huutoa livenä. Lapset saivatkin tietää asiasta vasta julkaistujen yleisönosastokirjoitusten kautta. Sen jälkeen erinäisten leikkikenttien ‘rosvo ja poliisi’ -leikeissä usein kuultu lausahdus kuuluikin:

”Täällä poliisi, jumalauta! Rispekt mai autoriti!”

Ellu olisi sillä hetkellä halunnut kuristaa molempiin poikiimme hieman järkeä. Sen Ellukin kyllä tiesi, että kaikki pojat painivat ajoittain. Mutta nämä kaksi olisivat voineet valita toisen ajan ja paikan tekemisilleen, jottei Ellun olisi tarvinnut puuttua asiaan. Pahaksi onnekseen Ellu oli jo ehtinyt esitellä Aleksin työkavereilleen paria kuukautta aiemmin poliisien saunaillassa.

Kimmo varmasti tunnisti Aleksin ja aivan yhtä varmasti muistaisi kertoa asiasta poliisiasemalla. Onneksi Ellu on nainen, joten hän voi välittää oman pahan olonsa suoraan elämänkumppanilleen. Toisin sanoen Aleksi nukkuisi seuraavat yönsä sohvalla.

Kenttäjohto ilmestyi paikalle. He olivat vaihteeksi olleet Veturissa donitsikahveilla, joten olivat siten olleet valmiiksi grillin lähistöllä. Kimmo luovutti Markon tyttöystävän heille, ja naisen käyttämä varsin värikäs kielenkäyttö takasi sen, että hän pääsi suoraa tietä Kenttäjohdon Transuporterin takakonttiin.

Ellu ja Kimmo auttoivat seuraavaksi Mauriziota. Ellu soitti ambulanssia paikalle ja Kimmo teki Mauriziolle tekohengitystä. Aleksi ja Häjy pyyhkivät enimpiä pölyjä vaatteistaan ja molemmat yrittivät olla mahdollisimman näkymättömiä. Kenttäjohto alkoi kysellä Markukselta tapahtumien kulusta.

Markus päätti esittää tietämätöntä ja tyhmää. Tyhmyydestä kun ei tässä maassa sakoteta. Samaan aikaan Marko palasi tajuihinsa ja keräili itseään kadun pinnassa. Hänen tapauksessaan tyhmästä päästä kärsi koko ruumis: mies kun oli erehtynyt lähtemään hippasille itseään taitavamman nakkijonotappelijan kanssa.

Poliisit yrittivät selvittää tapahtumien kulkua, mutta täyttä selvyyttä ei tullut. Itse asiassa yleisön avulla selvisi vain se, että kukaan ei ollut selvinnyt, joten kaikki olivat vielä hyvissä fiiliksissä. Hanna kuitenkin kertoi poliisille, että Aleksi ja Markus olivat olleet omassa painijoukkueessaan ja loput toisessa.

Tapio Suominen oli jo aiemmin jatkanut matkaansa ja nettistriimaajakin hävisi vähin äänin paikalta. Suomisella oli ollut jo kiire sinne minne ikinä olikaan ollut menossa ja striimaaja pelkäsi, että poliisi takavarikoisi hänen arvokkaan kuvamateriaalinsa. Joten luotettavia, ja ennen kaikkea puolueettomia, todistajia ei paikalla enää ollut.

Marko sai sen verran jalkoja alleen, että oli valmis puolustamaan kolhun saanutta kunniaansa. Hän yritti vielä kerran huitaista Markusta, mutta päätyikin Kenttäjohdon hellään huomaan. Vielä mustamaijan ovelta hän huuteli Markukselle:

”Tuu vielä lyömään! Tuu vielä lyömään!”

Markuskin oli saanut nujakan aikana sen verran adrenaliinia vereensä, että huudahti takaisin:

”Vittu tuu tänne huutelemaan, ni mie väännän siulta niskat nurin!”

Kenttäjohto teki tämän perusteella päätöksen, että yleisen turvallisuuden nimissä meidänkin parivaljakkomme joutaisi putkaan loppuyöksi. Adrenaliinin täyttämät miehet saattaisivat aloittaa uuden nujakan ja toisaalta tämä ensimmäinenkin nujakka oli vielä selvittämättä. Koska nujakan toinen osapuoli oli jo Kenttäjohdon autossa, niin Ellun ja Kimmon tehtäväksi jäi viedä loput kaksi jäähylle.

Ambulanssi tuli parahiksi paikalle, joten Ellu ja Kimmo pääsivät irtautumaan Maurizion luota ja heittämään Aleksin ja Markuksen autoonsa. Aleksi ehti ajatella, että ani harva pääsee oman tyttöystävänsä kuljettamana putkaan. Joku saattaisi tästä jopa rehvastella kavereilleen. Aleksi tosin päätti, että hän ei mainitsisi tästä mitään kenellekään koskaan.

Itse asiassa ainoa, joka ei joutunut poliisien kyytiin, oli Häjy. Tämä siitäkin huolimatta, että hän oli tappelun aloittanut. Hän osasi olla sopivasti hiljaa ja tekeytyä kameleontin tavoin muun grillillä olleen porukan näköiseksi. Kenttäjohto oli laskenut vain 2 + 2 ja todennut, että tasaluku oli ihan hyvä. Ellu ja Kimmo olivat keskittyneet auttamaan Mauriziota, joten yksi nujakoija jäi heiltäkin huomioimatta.

Häjy lähti Hannan seuraksi, kun ambulanssi lähti kiidättämään Mauriziota keskussairaalaan. Hän kun sattui asumaan sillä suunnalla, niin samalla saisi ilmaisen kyydin lähemmäs kotia. Ja ehkä Hannakin tarvitsisi lohduttajaa. Häjy oli katsellut Hannaa jo pidempään sillä silmällä, joten kaikenlainen lohduttaminen kelpaisi kyllä.

Luku 62. Sunnuntai 22.5.2011, klo 04, Jyväskylä.

Klo 04:23 - 09:27: ei raportoitavaa.

Luku 63. Sunnuntai 22.5.2011, klo 09, Jyväskylä, alakaupunki, poliisilaitos.

Aurinkoinen kesälauantai oli vaihtunut pilviseksi, tuuliseksi ja harmaaksi kesäsunnuntaiksi. Lämpötila ei ollut juurikaan laskenut edellispäivästä, mutta pureva pohjoistuuli teki ilmasta viileämmän. Yöelävät olivat jo enimmäkseen nukkumassa ja kaupunki oli jälleen vaihtanut päivävuoroon. Kadut oli lakaistu ja jälleen yksi lauantainen yö oli siivottu historian lehdille kummittelemaan.

Poikammekin viettivät aamua harmaissa tunnelmissa. He olivat tosin sisätiloissa, joten ulkoilman muutoksia he eivät tiedostaneet. Pojat makailivat vierekkäisissä huoneissa poliisilaitoksen putkaosastolla. Yö oli mennyt enimmäkseen nukkuen, vaikka ohut keltainen patja ei paras mahdollinen nukkumispaikka ollutkaan. Nälkäkin nääppäsi, koska grilliateria oli jäänyt vain haaveeksi.

Markus ei ollut ensimmäistä kertaa tutustumassa putkan sielunelämään, joten tilanne itsessään ei luonut suuria tunteenpurkauksia. Tietysti mieluummin olisi herännyt omasta sängystään. Mutta aina ei voi valita itse, vaan poliisivaltio suorittaa valinnan. Ja kun tiesi olevansa yön tapahtumiin syytön, niin ulospääsyn odotteleminen sujui liki rutiinilla. Pieni vitutus oli silti päällimmäisenä pinnassa.

Markus vietti jokaisen putkayönsä miettien samaa asiaa: keskisuomalaisten passissa pitäisi olla erikseen merkintä ‘tämä henkilö on kotoisin Keski-Suomesta’. Tämän merkinnän vilauttaminen avaisi automaattisesti sellaisetkin ovet, jotka ovat vielä nykyisellään keskisuomalaisten ylivertaiselle rodulle suljettuja. Kuten nyt vaikka putkan oven.

Minä olen Keski-Suomesta: tämän lauseen ääneen lausuminen pitäisi aiheuttaa sen, että putkastakin pääsisi saman tien pihalle. Tai ettei ylipäätään koskaan joutuisi putkaan. Ja baarissa tai kaupassa pääsisi suoraan jonon ohi. Ja loppuyöstä poliisi kuljettaisi kotiovelle, jos takseja ei ole saatavilla. Ylipäätään kaikki mahdolliset, ja mahdottomat, asiat pitäisi onnistua tämän pienen lauseen avulla.

Sitten kun minusta tulee Suomen ikioma diktaattori, niin tämäkin asia tulee muuttumaan radikaalisti.

Diktaattori: kumma juttu, ettei kukaan ole tullut tarjoamaan tätä arvonimeä minulle. Vai onko niin, että sitä ei tulla ovelle asti kertomaan? Pitäisikö tässä kehitellä jonkinlainen vaalikampanja asian edistämiseksi?

Aleksi sen sijaan suoritti ensimmäistä vierailuaan valtion yömajoitukseen. Kohtuullisen pahassa krapulassa pieni koppi ei ollut se paras mahdollinen yöpaikka. Olotilaa pahensi myös Ellun ajatteleminen. Tai lähinnä sen odottaminen, mitä Ellu koko yöstä tulisi sanomaan. Tilanne taitaisi vaatia useammankin ruusun. Mielellään punaisen.

Minuutit tuntuivat pitkiltä, kun vain odotteli että milloin pääsee takaisin vapauteen. Lopulta vartijat avasivat ovet ja ohjasivat pojat putkaosastolta vanhemman konstaapelin juttusille pieneen toimistokoppiin, jossa oli tunkkainen ilma. Konstaapeli tarjosi kahvia, joka maistui kitkerältä. Se saattoi tosin johtua pesemättömistä hampaistakin.

Konstaapeli oli vanhahko mies, mahdollisesti jo lähellä eläkeikää. Mies oli rennon oloinen. Vanha kansa luultavasti kutsuisi miestä maalaispoliisiksi. Joka tapauksessa hän oli juuri sellainen hahmo, joita löytää nykyään enää poliisin lupaosastolta haastattelemassa aseluvanhakijoita ja vastaavia. Tosin nykyisellä poliisivaltiomeiningillä aselupia tuskin kovin kauaa enää myönnetään.

Itse toimisto oli harmaa ja mitäänsanomaton, kuten valtion virastot ja niiden työhuoneet aina. Toimisto myös näytti ihan samalta kuin toimistot aina: pari kaappia, joissa oli paljon kansioita. Luultavasti kansiot olivat tyhjiä ja aseteltu kaappeihin vain luomaan sitä perinteistä toimistoidylliä. Konstaapelilla oli mukavan oloinen tuoli, vieraille oli varattu pari kovempaa istuinta. Pöydällä oli muutama pinkka irtopapereita, iso littanäyttö ja kehys, jossa oli kuva Konstaapelin perheestä. Ruma perhe.

Konstaapeli aloitti puheensa. Miehellä oli rauhallisen ymmärtäväinen äänensävy:

”No niin pojat, tämä homma on käsitelty. Todistajien lausunnot puoltavat teidän yöllistä lausuntoanne, että te ette aloittaneet tätä pientä... kärhämää.”

”Siinä tapauksessa työ oisitte kyllä voinu päästää meiät jo yöllä pois”, Markus vastasi.

”Se oli yleisen turvallisuuden takaamista. Teillä oli sen verran adrenaliinia veressä, että ei voitu taata, ettette joutuisi uudelleen tappeluun”, Konstaapeli jatkoi yhtä lempeästi.

”No okei miulla oli vähän aggrea. Mut Aleksin ois voinu päästää heti menemään”, Markus jatkoi.

”Virallinen kanta on, että molempien kiinniottoon oli perusteet olemassa”, Konstaapeli jatkoi, ”Nyt kuitenkin tämä asia on selvitetty. Laitokselta soitetaan, jos halutaan vielä lisätietoja. Te olette vapaita lähtemään, ellette sitten halua itse tehdä rikosilmoitusta pahoinpitelystä. Voin ottaa sen tässä vastaan.”

”Ei myö tehä ilmotusta, ainakaan toistaseks”, Markus ilmoitti.

”Miten sille kohtauksen saaneelle kävi?”, Aleksi kysyi.

”En voi kertoa sen tarkemmin. Sairaalassa on vartijoille jo ilmoitettu mikä illalla oli tilanne. Joten ei kannata suotta mennä sinne kyselemään”, Konstaapeli vastasi.

”Myö ei olla pitkävihasia yksilöitä, eikä tää sen vika ollu. Poliisivaltio tässä vituttaa”, Markus sanoi.

Konstaapeli ohjasi pojat huoneen ovelle:

”Ja epävirallisesti... ihan joka yö meillä ei täällä ole vieraana poliisiviranomaisen puolisoa. Eli kiitos teille. Nyt on vähäksi aikaa kahvipöytäkeskusteluihin hyvä puheenaihe.”

”Kuuluu palveluun”, Aleksi sanoi nuivasti.

Konstaapeli pyysi vartijan paikalle, joka vei pojat hakemaan takkinsa ja muut tavaransa. Aleksi sai vihdoin puhelimensa takaisin. Kello näytti aikaa 9:54. Saapuneissa oli yksi viesti: ‘Helvetin idiootti. Tuo jotain ruokaa, kun pääset putkasta’. Ja Ellultahan se oli tullut. Tavaroiden haun jälkeen vartija päästi pojat alaportista ulkomaailmaan ja osoitti matkakeskukseen päin:

”Tuolta päin löytyy pari oluthanaa, ei muutakun pojat sieltä hakemaan uutta nousua tähän päivään.”

”Paska valtionhotelli teillä, ei ees aulabaaria”, Markus huikkasi takaisin.

Ovi sulkeutui ja pojat jäivät heittämään takkeja niskaansa. Vanhempi rouvashenkilö käveli juuri ohi ja katsoi poikia pitkin nenänvarttaan. Se oli taas niitä otollisia hetkiä, kun kaupungin yö- ja päivävuoro kohtasivat. Tämä kohtaaminen nostatti päivävuorolaisessa mummossa suurta pahennusta. Taas yöelävät tuhlasivat valtion varoja viettämällä yönsä putkassa. Tekisivät sen sijaan jotain hyödyllistä.

Tämä oli jälleen eri mummo kuin ne, joihin tutustuimme aiemmin.

Mummot ovat uusiutuva luonnonvara.

”Eikö teillä ole yhtään häpyä?”, Mummo 3 sanoi närkästyneellä äänellä.

”No ei kyllä ole”, pojat vastasivat, ”Mutta jos ootat hetken, ni myö pyyetään meitin tyttöystävät paikalle. Niiltä löytyis, yks per henkilö. Mutta ihan mielenkiinnosta, mitä sie semmosella?”

Markus lisäsi vastauksen perään nätin hymyn, joka vain pahensi mummon halveksuntaa mokomia hulttioita kohtaan. Markus vielä toivotti hyvät päivän jatkot, mutta vastausta ei kuulunut. Se ei kuitenkaan aiheuttanut pojille sen suurempia traumoja. Psykologit jäivät siis nuolemaan näppejään. Ja se on niille kallonkutistajille ihan oikein.

Jäädä nuolemaan näppejään: en edes aloita tästä. Alkaa taas vituttaa kaikki sananparret.

Toisin kuin Markus, Aleksi ei vääntänyt kasvoilleen hymyä. Syy oli selvempi kuin Aleksi itse:

”Pitää myöntää, että nyt on aika kaamee rapula.”

”Tiesitkö, että rapulassa ja lapsissa on yks sama piirre: molempien hankkiminen on paljon hauskempaa kuin saaminen”, Markus iski takaisin.

Markuksen olo oli ihan kohtuullinen, joten tällaisessa tilanteessa darraiselle kaverille vittuileminen on suorastaan kansalaisvelvollisuus. Ei kuitenkaan sen takia, että darrainen toveri tajuaisi seuraavalla kerralla ottaa vähemmän. Vittuileminen vain on hyvin hauskaa puuhaa ja sitä vain parantaa se seikka, että toista vielä samalla hetkellä sattuu.

Markusta harmitti, ettei Aleksi kuitenkaan ollut tällä kertaa menettänyt muistiaan. Miehellä kun oli joskus sitäkin vaivaa. Se olisi mahdollistanut Markukselle kaikenlaisten tarinoiden keksimisen, joilla olisi voinut kutitella esiin kunnollista morkkista.

Morkkis: kun yöllä menee turhan lujaa henkilön moraalin kannalta, niin aamulla kaduttaa. On tosin katsantokannasta kiinni, että vapauttaako alkoholi turhista moraalisista siteistä, vai aiheuttaako alkoholi moraalin liiallista höltymistä.

”Kiitos tuostakin”, Aleksi vastasi, ”Tää olo yhistettynä aikamoiseen morkkikseen, niin johan tässä oli taas lauantaita kerrakseen.”

”Älä vain mene sanomaan, ‘ettei ikinä enää’. Mies kun voi sanoa tuon vain kertaalleen. Se on sama kuin että tupakoinnin voi lopettaa vain kertaalleen. Sen sijaan voi olla pitkiäkin aikoja polttamatta tai juomatta. Ehkä koko loppuelämän, mutta on hyvä jättää vaihtoehdot avoimeksi.”

”Joo joo. Tai siis en. Mut nyt on pakko saaha korjaussarjaa. Wankkuri vai Veturi?”, Aleksi kysyi.

”Ei jaksa kävellä Wankkuriin asti. Mennään Veturiin.”
Luku 64. Sunnuntai 22.5.2011, klo 10, Ahvenanmaa, Saltvik.

Stefan valmisti juuri aamiaista itselleen. Pöydälle oli kerättynä paahtoleipää marmeladin kera sekä tuoreita sämpylöitä, joiden päälle voisi laittaa Stefanin vaimon tekemää poronkieli-lihahyytelöä ja huolellisesti kypsytettyä camembertia. Lisäksi pöydältä löytyi tuorepuristettua appelsiinimehua ja espressoa. Jääkaapissa oli ollut myös vaimon eiliseltä talteen ottama illallisen loppu, mutta Stefan oli heittänyt sen biojäteastiaan. Kertaalleen lämmitetty ateria kun tuntui lähinnä etovalta.

Keittiön ikkunasta avautui hieno merimaisema. Stefanin koti oli loivan kallion päällä oleva iso kaksikerroksinen hirsitalo, vanhan kartanon päärakennus. Talossa pystyi aistimaan vanhan ajan havinaa, joka miellytti Stefania. Rannassa oli pieni vierasmaja ja pitkä laituri. Laituriin oli kiinnitettynä Stefanin ylpeys, iso katamaraani.

Stefanin vaimo oli jo rannassa, hän pakkasi lasten kanssa tavaroita veneeseen. Tänään olisi hieno keli käydä purjehtimassa ja opettaa kaksospojille veneilyn hienouksia. Syksyyn oli vielä tovi aikaa, silloin pojat aloittaisivat ensimmäisen oppivuotensa Steinerkoulussa.

Ja tähän väliin hieman pahaenteistä musiikkia.

Kauhukseen Stefan huomasi, että oli edellisenä päivänä ostanut kaupasta lakkamarmeladin sijaan vadelmamarmeladia. Miten hän olikin ollut niin huolimaton? Ja miksi hänellä olikin ollut niin kiire, ettei hän ollut huomannut erehdystä edes kassalla? Köyhillä on kiire, ei hänellä. Ja olisihan myyjän pitänyt havaita, että hän ei ollut ostamassa sitä samaa marmeladia, jota hän aina osti.

Tämä ongelma meinasi suistaa Stefanin raiteiltaan. Ulkona paistoi aurinko, mutta Stefanin pääkopassa hienosti alkaneen päivän ympärille alkoi kertyä tummia pilviä. Kaikki oli pilalla, aamiainen kun on päivän tärkein ateria. Ja aamiaisen kuuluu olla joka aamu identtinen, jotta tietyt rutiinit pysyisivät voimissaan.

Tästä ahdingosta hän ei selviäisi omin voimin. Maailma tuntui kaatuvan niskaan. Stefan päätti soittaa psykologilleen.

Anteeksi, eksyin hetkeksi toisen kirjan pariin. Teen tässä sivussa suomenruotsalaisten ahdingosta kertovaa kirjaa toiselle kustannusyhtiölle. Ja uskokaa pois, se ei ole kovin helppo tehtävä. Ovatten meinaan niin perkeleellisen onnellista sakkia.

Koko kirjaa voisi kuvailla sanoilla ‘väännetään tikusta asiaa’. Mutta ei auta. Jotain on väännettävä, tai muuten tästä tulee kuluvan vuoden ohuin kirja.

Ja sitten takaisin meidän tarinaamme.

Luku 65. Sunnuntai 22.5.2011, klo 10, Jyväskylä, alakaupunki.

Pojat lampsivat korttelin pituista matkaansa kohti Shell Veturia. Kävelystä ei oikein voinut puhua, enemmänkin kyseessä oli väsyneiden miesten raahautuminen kohti lähistöllä siintävää dyyniä. Dyyni oli tällä kertaa Veturi, joka on yksinkertaisesti sanoen bensa-asema. Huoltamosta ei voi enää puhua, kun autolle ei saa muuta tehtyä kuin tankkauksen ja pesun.

Veturi on nykyisellään S-ryhmän alainen pulju, mutta nimeä ei ole muutettu ABC Veturiksi. S-ihmiset ovat todenneet, ettei nimi ABC tulisi koskaan kunnolla juurtumaan Veturin yhteyteen. Ja nyt saadaan pidettyä asiakkaina myös ne valistuneet, jotka eivät kuuna päivänä astuisi jalallakaan ABC-helvettiin. Ja ydinperheille Citroëneissaan löytyy kyllä tästä maasta niitä helvetin ABC-keskuksia jo muutenkin tarpeeksi.

Veturilla on lisäksi tärkeänä yhteiskunnallisena tehtävänä toimia ihmisten yleisenä 24h kokoontumispaikkana. Tämä on myös niitä harvoja paikkoja, jossa päivä- ja yövuorot kohtaavat veljellisessä hengessä, eli vapautuneesti ja ilman keskinäisiä kaunojaan. Tappeluita Veturissakin toki on, mutta ne ovat hyvin harvoin vuorojen välisiä. Useimmiten ne ovat alfaurosten keskinäisiä halailuja, kun he hakevat tuntumaa miesten väliseen läheisyyteen.

Tämä yhteiskunnallinen poikkeavuus on syntynyt Veturille vuosien saatossa, aamun varhaisina tunteina. Viimeiset yökerhoista poistuvat ovat siihen aikaan vielä aamupalalla. Tai suomalaisella aamiaisella, kuten veljemme kohta. Samaan aikaan aamuvuoron varhaisimmat ovat jo hakemassa ensimmäistä aamukahviaan. Nämä ihmiset ovat sitten törmäilleet Veturissa toisiinsa luoden omalaatuisen, ystävällisen tunnelman.

Lampsiessaan Markus alkoi hyräillä Apulannan biisiä ‘Anna mulle piiskaa’:

”… mie haluan siut tänne... missä poliisi on ystävämme...”

”Turpa kiinni”, kuului kovaääninen vastaus.

Turhan kova äänenkäyttö pahensi Aleksin päänsärkyä vielä entisestään. Päässä tuntui jyskyttävän ainakin kolme vasaraa ja pari täryjyrää. Lisäksi samassa kasassa tuntui pätkyttävän yksi hieman huonokäyntinen kaksitahtinen Johnsonin perämoottori. Se ei selvinnyt, että mikä rakennustyömaa Aleksin pääkopassa oikein oli valloillaan, mutta ilkeästi se juoli.

Aleksi toivoi, että olisi ollut kotona. Siellä olisi Buranaa, joka maistuisi tällä hetkellä varsin mainiosti. Samoin olisi päässyt käymään kylmässä suihkussa, olo kun ei baari-illan jäljiltä ollut se kaikkein puhtain. Sen jälkeen voisi laittaa kylmän kääreen otsalle ja käpertyä sängyn pohjalle. Ja pisteeksi iin päälle voisi laittaa tilaukseen vain ja ainoastaan pehmeitä unia. Mutta koti oli siellä jossain ja todellisuus oli nyt jotain ihan muuta.

Aleksi yritti keskittyä johonkin muuhun kuin armottomaan jysäriin ja laittoi Ellulle tekstiviestin. Viestin sisältö ei selvinnyt, nämä uudet puhelimet on varustettu niin pienellä tekstifontilla, että en ehtinyt nähdä kunnolla. Ei kuitenkaan tarvitse olla suuri ennustaja arvatakseen, että viestistä mahtoi löytyä ainakin sanat ‘anteeksi’ ja ‘rakastan sinua’.

Ellu oli tähän aikaan vielä nukkumassa, joten kiirettä kämpille menemisen kanssa ei ollut. Parempi olisi ottaa muutama neuvoa-antava ja mennä vasta iltapäivällä häiritsemään ja pyytelemään anteeksi. Raasulla kun olisi tulevana yönä jälleen (t)yövuoro.

Pojat pääsivät raahautumaan Veturiin asti ja tilasivat tiskiltä huurteiset, piimälasilliset ja pizzat. Piimää sen takia, että se on ensinnäkin loistava närästyslääke ja tuli nyt tarpeeseen kun Rennietä ei ollut saatavilla. Toisekseen piimä on empiirisesti tutkittuna maailman toiseksi paras krapulalääke.

Samalla listalla kolmanneksi sijoittuu Additivan kofeiinilla terästetyt multivitamiiniporetabletit. Paras krapulalääke on tietysti se, ettei alun perinkään juo alkoholia.

Pojat istuivat pöytään ihmettelemään orastavaa sunnuntaita. Piimälasilliset katosivat nopeasti parempiin suihin. Ensimmäiset huurteisetkin tulivat kiitettävän nopeasti poikien naaman eteen. Elämä alkoi jälleen hymyillä. Tosin hitaasti, mutta kuitenkin. Veturi oli tässä suhteessa kuin pelastava kameli aavikon keskellä.

Tällöin pitäisi tietysti ajatella, että kamelin sisältä saisi olutta. Ja auton saisi pestyä kamelin vierellä. En tosin halua ajatella, mitä kaikkea pesuaine siinä tapauksessa sisältäisi.

Olut maistui huomattavasti paremmalta kuin poliisilaitoksen kahvi. Tämä siitäkin huolimatta, että hampaat olivat edelleen pesemättä. Markus kaappasi tyhjästä naapuripöydästä Keskisuomalaisen, selasi TV-ohjelmiston ja alkoi sitten lukea sarjakuvia. Aleksi vuorostaan nappasi urheilusivut itselleen ja lukaisi ne nopeasti. Päällimmäisenä oli jeesustelu MM-lätkäjoukkueen ryyppäämisestä, joten uutisaiheet tuntuivat olevan vähissä.

Aleksi käväisi vessassa ja huomasi mustan silmänympäryksen, joka muistutti edellisillasta. Itse silmät olivat sen sijaan hivenen punaiset. Se puolestaan muistutti hieman huterasta olotilasta. Yksi olut ja piimälasi eivät olleet saaneet oloa vielä täysin tasaantumaan.

”Täytyy myöntää, että putka ei oo se maailman mukavin paikka”, Aleksi sanoi palatessaan pöytään.

”Sori. Oisin yöllä voinu sen viimisen huuvon jättää tekemättä, ois varmaan ilman sitä päästy kotiin.”

”Mitäpä noista, välillä roiskuu yli. Ellu pitää vaan lepytellä jotenki.”

”Kukat toimii aina.”

”Missähän olis lähin kukkakauppa?”, Aleksi kysyi.

”Ei mitään havaintoa. En oo miekään kukkia ostellu viime vuosina.”

Aleksi kaivoi jälleen puhelimensa ja poikkesi nettiin etsimään kukkakauppaa. Hakukoneen pari ensimmäistä tulosta olivat pornosivuja. Kolmas oli linkki Gdanskilaiseen hamppukauppaan. Neljäs olisi vienyt anorektikkojen foorumille nimeltään Kukkakepit, viides puolestaan kukkahattutätien foorumille.

Aleksi ei heti ymmärtänyt kuudennen linkin logiikkaa, se kun vei sukupuolitautiklinikalle. Mutta ilmeisesti kyse oli kukkakaalista. Seitsemäs hakutulos oli lopulta tuloksekas ja Aleksi painoi kukkakaupan osoitteen mieleensä.

”Panettaiskin”, Aleksi tuumasi.

”Eikös Ellu oo kämpillä? Sinne vaan sekaan, sillähän se helpottaa”, Markus vastasi.

”Älä kuule usko, että eilisillan jäliltä tänään paljon irtoo. Jos ees yrittäis peiton alla jotain, niin vastaus olis sen normaalin ‘iik, sulla on kylmät jalat’ sijaan ytimekkäästi ‘älä vittu ees yritä, tai mä lyön’.”

”Sit se menee runkkaamistouhuiks.”

”Niinpä.”

Runkkaaminen: turvallisin seksin muoto. Jos kaikki olisivat muinoin tyytyneet runkkaamiseen, niin AIDS-epidemiaa ei olisi. Eikä ongelmaa ylikansoituksesta.

”Sinällään tuo runkkailukin on mielenkiintonen asia”, Markus tuumasi hetken päästä, ”Jos nainen ei anna, niin se on naiselle sellanen olankohautukseen verrattava toimenpide. Mutta auta armias jos mies sen jälkeen kimpoo vessaan runkkaamaan, niin se on heti aviorikokseen verrattava teko. Jos taas nainen tulee tyttöjen illasta kotiin pienessä hiprakassa ja kiimaisena, niin miehen kieltäytyminen ei oo mikään olankohautus vaan siinä tulee kaikki vihjailut homoudesta ja impotenssista. Mies varmasti antais naisen runkata vessassa ihan omaan tahtiinsa, mutta sekään ei kelpaa. Sukupuolten tasa-arvo, missä pelaa?”

”Ootko sä joskus sitte kieltäytyny aamuyön kännipanosta?”, Aleksi kysyi.

”Oon mie joskus kieltäytyny, ihan vaan kiusallani. Joku random soitteli munankipeänä ovikelloa keskellä yötä, kun oli laskuhumala iskeny. Sanoin et ‘kiitos mut ei kiitos’. Emäntä anto tulla oikeen kunnon vuodatuksen ja häippäs ovelta aika nopeaan.”

”Oon ylpeä susta, veliseni.”

”Aamulla oli sellanen olo, että mitähän vittua tuli taas tehtyä. Mut aamuneljältä se kohtelias kieltäytyminen tuntu ihan hyvältä idealta.”

Aleksille tuli samalla jostain mieleen Jenni. Olettaisin että kyseessä oli puhelimen käyttö, joka moisen aiheutti. Saattoihan syynä tosin olla runkkaamisen ajatteleminenkin. Tai sitten molemmat yhdessä. Kuka tietää?

”Millos sä muuten viimeks kuulit Jennistä?”, Aleksi kysäisi.

”Ootas... eikös myö oltu Gigglinissä, kun mie soitin sille. Se oli sillon kait jo kämpillä, tai niin se tais sanoa”, Markus vastasi.

”Mä soitan sille.”

Luku 66. Sunnuntai 22.5.2011, klo 10, Jyväskylä, Kortesuo.

Wilhelm Schildtin kadulla tuulenvire tunkeutui makuuhuoneen avoimesta ikkunasta sisään, heilauttaen hieman verhoja. Makuuhuone oli, ja on edelleen, pieni, mutta tilavan oloinen. Tämä siitäkin huolimatta, että huone oli, ja on edelleen, kokonaisuudessaan sisustettu tummilla sävyillä. Huoneen sisältö oli tuolla hetkellä hyvin pelkistetty: vaatekaappi, iso sänky ja pieni yöpöytä.

Yöpöydällä näytti olevan yksi kirja, kirjaston tarralla varustettu Miika Nousiaisen ‘Vadelmavenepakolainen’. Muuten yöpöytä oli tyhjä. Seinälläkin oli vain yksi juliste, joka esitti Rhona Mitran hahmoa elokuvassa ‘Doomsday’. Se oli seinälle päässyt yhdestä syystä: Jennin mielestä se on syntisen seksikäs. Eikä hän varmaan ole mielipiteensä kanssa yksin.

Kirjasto: yksi niistä harvoista asioista, jotka Suomessa on järjestetty loistavasti. Ja kirjaston tädeistä sekä heitä avustavista sivareista saa aina väännettyä huumoria.

Nyt tässä ei tosin ole mitään vitsiä.

Makuuhuoneen siistin ja pelkistetyn kokonaiskuvan pilasi se, että lattialla oli levällään eilisiltaisia vaatteita ja päiväpeitto oli mytistettynä seinän viereen. Mutta moni meistä jättää baarista tullessaan vaatteensa mihin sattuu, joten ei moralisoida siitä sen enempää.

Huoneessa kuului hiljainen, mutta sitäkin ärsyttävämpi ääni. Puhelimen pirinä ravisteli Jenniä hereille syvästä unesta. Ensin se houkutteli jättämään unen kesken. Äänenpaino muuttui hitaasti painostavammaksi. Lopulta ääni ei enää houkutellut, vaan suorastaan vaati heräämään.

Pirinä tunkeutui väkisin kauniin unen keskelle ja pakotti Jennin kohtaamaan aina niin ahdistavan sunnuntain. Tai no eihän sunnuntai sentään niin ahdistava ole kuin maanantai. Sänky oli kuitenkin liian mukava, pehmeä ja lämmin, jotta olisi jaksanut edes harkita liikahtamista mihinkään.

Kyseessä oli tietysti Jennin oma sänky. Ajattelin nyt tarkentaa sen verran, ettei jää mitään epäilyjä. 

Jos et tunne Jyväskylää kovin hyvin, niin Kortepohja ja Kortesuo ovat vierekkäisiä kaupunginosia, joita erottaa vain muutama sata metriä. Niiden välillä on kuitenkin paljain silmin huomaamaton, mutta sitäkin merkittävämpi kulttuurinen raja.

Kortepohja on taiteellisten luonteiden ja muiden hiippareiden asuinpaikka, johon opiskelijat tuovat oman mausteensa. Kortesuo on nousukkaiden, ydinperheiden ja muiden onnettomien asuinalue. Tästä erosta huolimatta ihmiset asuvat hyvässä sovussa vierekkäin ja muistavat aina kysyttäessä kehua naapurikaupunginosaa.

Sen sijaan taloudellisesti kaupunginosilla ei eroa juuri ole, molemmat sijaitsevat samalla euroalueella. Money Exchange -kioskit loistavat siis poissaolollaan. Mahdollista poliittista eroa en tiedä. Yritin kyllä teettää gallupin aiheesta, mutta Taloustutkimus ei suostunut moiseen.

Jennin vitutus pirinää kohtaan kasvoi hiljalleen, ylittäen lopulta kipurajan. Lopulta asialle oli pakko tehdä jotain. Jaksamatta nousta kunnolla ylös Jenni kaapi lattialta farkkunsa lähemmäs ja kaivoi taskusta puhelimen. Huomatessaan, että soittaja oli Aleksi, pääsi suusta hiljaa sana ‘vittu’. ‘Vittu’ tuntuu olevan monille ihmisille se lempikirosana. Niin Jennillekin.

Ja kyllä, Jenni oli alasti. Kun sinua se yksityiskohta kuitenkin kiinnostaa. Senkin pervo.

Aleksi soitti kyllä jokaisen baari-illan jälkeen, mutta yleensä Jenni oli soiton aikaan jo hereillä. Mitään oikeaa asiaa Aleksilla ei tälläkään kertaa olisi. Mieli olisi tehnyt huutaa puhelimeen muutama kirosana ja lyödä sitten puhelu poikki. Mutta se olisi tylyä, eikä Jenni ole tyly olento. Ainakaan jatkuvasti. Vaikka olisikin sunnuntai-aamu. Ja seitinohut krapula.

Puhelin soi edelleen, mikä taitaa olla jo aika epärealistista. Mutta hyväksyttäköön pieni vapautus realistisuudesta kerta tarinankerronta, eli meikäläisen höpinät, sattuivat viemään näin loputtoman kauan. Kaiken tämän jälkeen Jenni vajosi takaisin pehmeän sängyn pohjalle ja vastasi kiltisti puhelimeen, aloittaen varsin perinteisesti:

”Moi.”

Moi: pieni sana, jota ihmiset viljelevät miettimättä koskaan sanan tarkempaa olemusta. Toisaalta miettiminen taitaisi olla ajanhukkaa, koska kyseisen sanan olemus ei tarkemmassakaan syynissä tulisi osoittautumaan kovin syvälliseksi.

Toisaalta ‘moi’ on kertojalle aika vaikea sana. Nuo kolme kirjainta kun eivät välitä juurikaan tunteita, joita sanan taustalla kullakin hetkellä on. Joten aina pitäisi jotenkin yrittää avata kirjainten takana oleva mielentila. Ja kun tuo sana esiintyy tässäkin kirjassa kohtuullisen monta kertaa, niin selityksiä olisi tehtävä jatkuvalla syötöllä.

Mitähän minä tässä oikein sekoilen?

”No moi, herätinkö?”, kuului langan päästä.

Tai eihän kännykässä mitään lankaa ole. Ajatusvirhe. Älä viisastele.

”Herätit.”

”Sori. Mutta on jo aika herätä.”

”Niin kai sit.”

”Mekin päästiin just Markuksen kanssa putkasta. Ollaan nyt Veturissa aamukaljalla.”

”Mitä?!”, Jenni huudahti ja nousi istumaan. Peitto laskeutui vyötärölle paljastaen paljaan, hieman jo ruskettuneen, ylävartalon.

Ihana näky. Itselleni otin tuosta hetkestä kuvan. Sinä voitkin tyytyä kuvittelemaan.

”Joo. Poliisi on ystävämme ja sitä rataa”, Aleksi jatkoi.

”Mitä tapahtu?”

”Tuli pientä rähinää nakkijonossa ja veivät kaikki yöksi säilöön. Tänään sentään totesivat, et me oltiin syyttömiä.”

”No just.”

”Mites sun ilta jatku?”

”No mitäpä siinä... katoin keikan loppuun ja suuntasin kämpille.”

”Sä olet kyllä tylsä ihminen.”

”Niin oon. Oliko sulla jotain asiaakin?”

”No eipä oikeestaan. Kunhan varmistin, et kaikki on OK.”

”Mennäänkö tiistaina Sohwiin syömään?”

”Joo... Ellullakin on sillon vapaata. Kunhan saan sen lepyteltyä tästä viimeöisestä, ni katellaan sitten aikataulua.”

Vihaan sellaisia ihmisiä, jotka eivät muista omia tai elämänkumppaninsa työvuoroja edes muutamaa päivää eteenpäin. 

‘Lähetäänkö huomenna iltakaljalle?’

‘Ootas... olikohan mulla aamu- vai iltavuoro... ja jos Jaanalla on illalla vapaata, ni me mennään sukuloimaan. Mut muuten onnistuu kyllä, mä vaikka soittelen.’

Rasittavaa.

Jenni laski puhelimen yöpöydälle ja katsoi viereensä. Tiia katsoi takaisin unisilla silmillä. Jenni jäi toviksi muistelemaan eilisiltaa. Varsinkin sen loppuhetket olivat olleet todella mukavia.

Miten kaikki oli ollut lähellä mennä pieleen, kun Tiia oli huomannut kauempaa kuikuilleen Teinipojan. Miten jännittynyt Tiia oli ollut, kun he kävelivät Jennin kämpille. Ja miten he eivät olleet malttaneet pysyä hetkeäkään irti toisistaan, kun olivat lopulta saaneet kämpän ulko-oven kiinni.

Petipuuhissa Jenni viehättyi Tiian suhteen kahteen asiaan. Ensinnäkin Tiia oli varsin äänekäs lauetessaan. Äännähdykset olivat varmasti kantautuneet myös naapuriasuntoihin. Siinäpähän oli naapurin vanhemmille ohjelmaa aamukahvipöytään, kun jälkikasvunsa pamautti kysymyksen ‘oliko naapurin tädillä joku hätä, kun se huusi yöllä?’.

Toisekseen Tiiakin näytti olevan postmodernismin yhden sivujuonteen, sheivauskulttuurin, aktiivinen kannattaja. Vaikka Jenni ei yltiöpäinen luonnonsuojelija olekaan, niin tässä suhteessa turkis on todellakin murhaa.

Näitäkin enemmän Jenniä viehätti se, että Tiia oli jäänyt yöksi eikä ollut seksin harrastamisen jälkeen karannut solukämppäänsä. Se antoi pientä toivoa, että tästä voisi oikeasti kehittyä jotain. Yöllinen intohimon hetki oli kuitenkin vain hetken huumaa. Se, että saisi toisesta itselleen tyttöystävän, olisi huomattavasti vaikeampaa.

”Huomenta... kuka se oli?”, Tiia kysyi hiljaa ja palautti Jennin ajatuksistaan.

”Aleksi... eli siis toinen niistä eilisistä kavereista.”

”Mitä niille oli tapahtunu?”

”Ihan perusmeininkiä”, Jenni vastasi.

Jenni arveli olevan viisaampi olla kertomatta, että parhaimmat ystävänsä olivat viettäneet yönsä putkassa. Tiian huumorintajun venyvyydestä kun ei ollut vielä täyttä varmuutta. Sen sijaan hän päätti kysyä asiaa, joka kiinnosti sillä hetkellä enemmän kuin mikään muu:

”Millanen olo sulla on...?”

”Päätä särkee. Mulle tulee helposti krapula.”

”Ei vaan... tästä. Meistä. Viime yöstä.”

”Ai...”

Tiia hiljeni ja posket helahtivat punaisiksi, tehden tytöstä vieläkin söpömmän. Jos se ylipäätään oli mahdollista. Tiia tiesi itsekin punastuneensa, sillä hän veti peiton suun ja nenän päälle. Vain silmät jäivät näkyviin. Tiia katsoi niillä Jenniä. Jenni tunsi itsensä alastomaksi tuon katseen alla. Eikä se johtunut pelkästään siitä, että hän sattui fyysisesti olemaan alasti. Lopulta Tiia sanoi peiton alta:

”Totta puhuen, mä en oo vielä sinut sen kanssa, että mä heräsin alastoman tytön vierestä.”

Jenni nosti peiton rintojensa päälle:

”Sori... tuo ei tainnu helpottaa asiaa.”

Tiia hymähti lämpimästi. Tai saattoi se olla muunkinlainen hymähdys, Jenni ei ollut sillä hetkellä kovinkaan objektiivinen tarkkailija. Jennin mielestä kaikki, mitä Tiia teki, oli joko lämmintä, suloista tai muuten vain ihanaa. Myös tuo yltiöpäinen punastelu, jota Tiia oli harrastanut koko illan ja yön ajan.

Jos olet perehtynyt hymähdyksiin normaalia lukijaa tarkemmin, niin ota yhteyttä. Jospa äskeisen hymähdyksen faktiseen olomuotoon tulisi sitä kautta selkoa. Itse en nimittäin voi sanoa olevani hymähdysten asiantuntija.

Tiia nousi hieman ylöspäin, pitäen kuitenkin peiton siveellisesti yllään. Kasvonsa Tiia kuitenkin uskalsi jälleen paljastaa. Molemmat olivat hiljaa. Nämä kaksi tuntuvat pitävän aika paljon hiljaisia hetkiä keskenään. Tällä kertaa hiljaisuus oli miellyttävää. Jenni ei uskaltanut sanoa mitään, ettei vain rikkoisi hetkessä ollutta taikaa.

Tiia puolestaan mietti, että mitähän ihmettä eilen oikein tapahtui. Hän oli löytänyt itsestään ihan uusia puolia. Puolia, joita ei ollut edes osannut kuvitella olevan olemassakaan. Jenni puolestaan oli sängyssä opettanut paljonkin uusia juttuja. Tiia ei myöskään ollut tiennyt, että oli olemassa niin maata järisyttäviä orgasmeja, että ne saivat hänet huutamaan suoraa huutoa.

Sen sijaan Tiia ei ymmärtänyt, että miksi oli jäänyt Jennin luo yöksi. Asuntoon tullessaan hän oli vannonut, että tämä oli vain yksittäinen kokeilu. Jalat olivat kuitenkin tuntuneet Jennin käsittelyn jälkeen niin hatarilta, ettei niillä uskaltanut lähteä kävelemään kotiin. Tiiaa kuitenkin hieman pelotti, että se oli saattanut olla vain tekosyy. Ehkä hän oikeasti oli halunnut herätä Jennin vierestä.

Tiia kuiskasi lopulta:

”Mä en vieläkään oo lesbo.”

Sanat tulivat hyvin vaimeasti, ihan kuin Tiia olisi pelännyt että sanat kuuluisivat avoimesta ikkunasta ulkomaailmaan. Jenni tiesi, että ulkona luultavasti oli tähän aikaan joitain lapsia leikkimässä, mutta edes normaali puheääni ei kuuluisi asunnon ulkopuolelle.

Silti Jenni vastasi yhtä hiljaa:

”Enkä mä pyyä sua viettämään loppuelämääs mun kanssa.”

Eikä Jenni malttanut pienen tauon jälkeen olla lisäämättä kahta pientä sanaa:

”Ainakaan vielä.”

Tiia ei voinut mitään sille, että Jennin vastaus kasvatti mahanpohjassa ollutta pientä lämpimän tunnetta entisestään. Molempien suupieleen nousi pieni, miltei huomaamaton hymy.

Tiedän, tämä oli aika pliisu loppu. Anteeksi. Mutta minä olen vain kertoja, en voi mennä muuttelemaan tarinan kulkua omin päin. Ainakaan enää, se ensimmäinen varoitus riitti minulle.

Joka tapauksessa, tarinamme alkaa olla päätöksessään. Sulje silmäsi ja kuvittele kuvakulman nousevan hiljalleen Jennin makuuhuoneesta ylöspäin, päätyen korkealle Jyväskylän yläpuolelle, paljastaen tämän hienon kaupungin ääripiirteet.

Sitten ovat vuorossa lopputekstit. Tekstien ajaksi voit itse valita musiikin. Ellet itse keksi mitään aiheeseen sopivaa, niin alla on muutama ehdotus:

Toivottomille romantikoille: Suvi Teräsniska ‘Hento kuiskaus’
Optimisteille: Stella ‘Häävalssi’
Realisteille: Nonstop ‘Pimeään’
Pessimisteille: Muusa ‘Pimeässä’
Kolmiodraamasta pitäville: Juliet Jonesin Sydän ‘Rakkauslaulu’
Melankolisuuteen taipuvaisille: Raaka-Aine ‘Suru’

Ja sama englanninkielisille lukijoille, jotta hekin pysyvät kärryillä:

Toivottomille romantikoille: Cascada ‘Everytime We Touch’ (slow version)
Optimisteille: Keri Hilson ‘I Like’
Realisteille: Jennifer Paige ‘Crush’
Pessimisteille: Theory of a Deadman ‘Not Meant To Be’
Kolmiodraamasta pitäville: The 3some ‘Lies’
Melankolisuuteen taipuvaisille: Seether ‘FMLYHM’

Tai jos olet samaistunut tässä tarinassa Tiiaan, niin biisi voisi olla Nightwishin ‘She Is My Sin’.

Ja muista suositella tätä kirjaa kavereillesi, jos arvelet että he saattaisivat tästä tykätä. Tai suosittele joka tapauksessa, vaikkeivät tykkäisikään. Kustannuspäällikölle kelpaavat kyllä nekin rahat.

Pidä hauskaa ja muista, että seuraava lauantai on vasta tuloillaan. Until next time, ta-taa.

Luku 67 (toiseksi viimeinen luku). Lauantai 18.6.2011, klo 15, Jyväskylä, Ainolanranta.

Miksi vain muusikoilla on oikeus encoreen? Perkele, minäkin haluan oman encoreni. Yleisön taputukset kuuluisivat tähän kyllä varsin olennaisesti, mutta niitä ei kuulu mistään.

Ei kun hetkinen... kuuluiko Tiituspohjasta juuri aplodeja?

Jyväskylä oli tällä hetkellä hiljainen. Hiljaisuuden katkaisivat satunnaiset autoilijoiden tööttäykset ja satamasta lähtevien laivojen humina. Muuten vain tuuli suhisi hiljaa lehtipuissa. Kliseisesti sanoen, olisi jopa kuullut nuppineulan tippuvan lattialle.

Ihan hiljaista. Paskat. Taisi olla sittenkin vain omaa kuvitelmaa.

Teen encoren siitä huolimatta. Tämä on minun kirjani, joten ihan sama. Saat muutaman sivun kaupan päälle. Olisit kiitollinen.

Samalla hyppäämme ajassa neljä viikkoa eteenpäin. Sanon sen vielä tässä erikseen, koska testilukijoista 97 % ei ollut seurannut kirjan edetessä noita yläpuolella olevia päivämääriä / aikoja, vaan joutui tässä vaiheessa palaamaan pari sivua taaksepäin tarkistaakseen asian.

Idiootit.

Jenni ja Tiia nousivat juuri hissillä kohti Aleksin ja Ellun asuinkerrosta. Jenni oli pukeutunut sandaaleihin, farkkuihin ja T-paitaan. Tällä kertaa T-paidassa oli Tünel-Absinthen logo. Ylävartalon hän oli verhoillut lisäksi tummalla mokkatakilla. Samantyylisissä vaatteissa Jenni viettää käytännössä kaiken vapaa-aikansa.

Tiia oli pukeutunut tilanteeseen nähden liian hienosti. Hailakankeltainen ohuehko kesämekko, mustat korkkarit ja valkoinen villapaita vyötäisillä. Oltiinhan tässä menossa vain vapaamuotoiseen illanviettoon, ei hienoihin kesähäihin tai vieläkin hienompiin sukujuhliin. Verkkapukukin olisi ollut osuvampi valinta.

... tai ehkä ei sentään.

”Kiitti vielä, kun suostuit lähtemään mukaan”, Jenni sanoi.

”Sä et oikeestaan jättäny mulle vaihtoehtoja.”

Jenni naurahti heleästi ja otti Tiiaa kädestä kiinni:

”Sori. Mut tää on tärkeetä mulle. Mä haluun esitellä sulle mun parhaat kaverit.”

”Tiedän. Se on vain... mä oon vasta… hiljalleen hyväksymässä sen tosiasian, että mulla on tyttöystävä, mä en ole...”

”Tyttöystävä?”, Jenni sanoi ja tunsi pienen piston sydämessään. Hyväntuntuisen piston.

”Niin, tyttöystävä. Älä keskeytä mua. Kuten mä sanoin, mä en ole...”

”Sä et oo sanonu sitä aiemmin. Se kuulosti hyvältä.”

”Helvetti. Älä nyt keskeytä mua koko ajan.”

Hissi saapui ylimpään kerrokseen. Jenni irrotti otteensa Tiian kädestä ja molemmat astuivat lyhyelle käytävälle josta pääsi viiteen eri asuntoon. Aleksin ja Ellun kämppä oli toinen ovi vasemmalla.

Käytävä oli tyhjä. Niinpä Tiia uskalsi työntää Jennin käytävän seinää vasten. Tiia otti vuorostaan kädellään kiinni Jennin kädestä. Se saisi Jennin keskittymään sanoihin jotka Tiialla oli mielessään:

”Kaikki on nyt niin erilaista... ja sekavaa. Mä en enää tiedä kuka mä olen... ja mua vaivaa, mitä mun kaverit ja sukulaiset tästä ajattelee, jos ne saa tietää...”

Miten toiselle voi selventää ajatuksiaan, jos ei tiedä niitä itsekään? Tiia oli pyöritellyt näitä asioita mielessään monena unettomana yönä näiden neljän viikon aikana. Miksi tämä kulunut aika oli ollut toisaalta niin ihanaa, ja toisaalta niin täynnä epävarmuutta?

Jenni hieroi Tiian käsivartta ja sanoi pehmeästi:

”Usko pois, mä ymmärrän täysin. Oon käyny noi samat tuntemukset läpi sillon joskus. Anna ajan kulua, lopulta kaikki selkiytyy ja sä tiiät mitä sä haluut tehä. Ei oteta siitä paineita.”

Tiiaa ärsytti Jennin rauhallinen suhtautuminen hänen panikointiinsa. Jos hän panikoi, niin kumppanin kuuluisi panikoida myös. Ja kun Tiia halusi nyt vain karata hissiin ja jättää koko illanvieton väliin, niin kumppanin pitäisi tukea ja juosta perässä. Kumppani... niin oudolta kuin se kuulostikin, niin Jenni oli nyt hänen kumppaninsa.

Toki Jenni oli häntä kymmenen vuotta kokeneempi tässä asiassa, joten ymmärtäähän sen. Jenni oli jo sinut itsensä ja tunteidensa kanssa. Tiian piti myöntää, että hän ihaili Jennin itsevarmuutta olla oma itsensä. Toisaalta, jos hän ei olisi koskaan tavannut Jenniä, elämä kulkisi edelleen oikeilla raiteillaan. Kaikki olisi edelleen... yksinkertaista.

Tosin Jenni ei itsessään ollut ongelma, vain se alkuperäinen syy näiden ongelmien muodostumiseen. Sen jälkeen Tiia oli itse ajanut itsensä umpisolmuun miettiessään miten hän ikinä voisi tunnustaa lähipiirilleen seurustelevansa naisen kanssa. Maailma ja sen suvaitsemattomat ihmiset ovat perseestä. Kaikki ne, jotka eivät halua ymmärtää mitään muuta kuin oman, normaalin, elämäntyylinsä. Tukehtuisivat normaaliuteensa.

Olisi niin helppoa palata entiseen ja ajatella joskus vuosien päästä tätä vain seikkailuna, joka tuli opiskeluaikoina koettua. Mutta onko mahdollista rakastua ihmiseen itsessään, välittämättä siitä kumpaa sukupuolta hän edustaa? Ja toisaalta, kuka haluaa elämän olevan yksinkertaista?

Tällä hetkellä mieltä painoi kuitenkin kaikkein eniten se, että tämä ilta oli ensimmäinen esiintyminen tyttöystävän tyttöystävänä. Olkoonkin, että kyseessä oli kumppanin parhaat ystävät, jotka eivät varmasti tuomitsisi. Lopulta Tiia sai myös sen sanottua:

”Mua jännittää tää ilta.”

”Ai sulla on perhosia vatsassa?”

”On”, Tiia henkäisi, ”Vitun isoja perhosia.”

Jenni kumartui eteenpäin ja kuiskasi Tiian korvaan:

”Annas mä kokeilen.”

Tiia tunsi käden vatsallaan. Se hiveli varovasti mekon läpi. Voi luoja miten hyvältä se tuntui! Käsi ei kuitenkaan jäänyt pitkäksi aikaa mahan kohdalle, vaan siirtyi hitaasti alemmas. Lopulta käsi oli alueella, jossa ei ollut perhosia. Muunlaista kutinaa siellä oli sitäkin enemmän.

Tiia olisi edelleen halunnut karata takaisin hissiin, mutta nyt eri syystä kuin minuuttia aiemmin. Siinä missä vielä hetki sitten syynä oli ollut pelko, niin nyt Tiia halusi vain päästä jonnekin missä voisi repiä Jennin vaatteet pois naisen päältä. Hassua miten ihmisen aivot voivat muuttaa mieltään yhdessä hetkessä.

Jenni oli jo oppinut, että pienillä kosketuksilla Tiian sai suostumaan melkeinpä mihin vain. Ei oikeastaan ollut edes väliä, että oliko se pieni sipaisu kämmenselällä Tiian käsivarteen vai kosketus johonkin intiimimpään paikkaan. Tätä konstia Jenni käytti nytkin hyväkseen, ja onnistui täydellisesti.

Jälleen Tiialle kaikki oli aivan selvää ja kirkasta. Helvettiin kaikki muut. Kai hänkin saa tavoitella onnea, vaikka vastapuolena olisi toinen nainen?

Aivan liian pian käsi hävisi Tiian vartalolta, jättäen kaipaamaan lisää.

”Sä teit tuon tahallas”, Tiia sanoi.

”Niin teinki.”

”Mä vihaan sua”, Tiia sanoi hiljaa.

Tuo oli valhe. Oikeasti Tiia vihasi sitä, miten hyvin Jenni oli oppinut tekemään pieniä eleitä, jotka saivat hänet aivan sekaisin.

”Hyvä”, Jenni vastasi, ”ihmiset, joista kellään ei oo mielipidettä on tylsiä. On parempi, että valtaosalla on susta joku mielikuva. Olkoon se sitten rakkautta tai vihaa. Tai tollasta söpöä teiniangstia.”

”Ai nyt mä oon jo angstinen teini? Haista nyt jo vittu.”

”En mä vielä. Aamulla sitte, okei?”

Jenni oli jo koputtamassa oveen, mutta kääntyi vielä ja antoi Tiialle nopean suukon.

”Toki mä oon sen verran itsekäs, et mä toivosin sun valitsevan mut etkä anna pelkojes voittaa mua”, Jenni kuiskasi.

Luku 68 (viimeinen luku). Lauantai 18.6.2011, klo 15, Jyväskylä, Ainolanranta.

Markus oli hengaillut oven toisella puolella jo hyvän tovin, aamupäivästä asti. Työkiireistä johtuen hän ei ollut nähnyt Aleksia ja Ellua edellisen illanvieton jälkeen. Joten nyt oli aika ottaa vahinko takaisin viettämällä aikaa näiden kanssa. Myös selvin päin.

Ellu oli ehtinyt jo ripittää Markuksen edellisen illanvieton tapahtumista. Tämä oli muodostunut heidän kahden väliseksi rituaaliksi, sillä Ellulla oli Markukselle jotain sanomista käytännössä kaikkien illanviettojen jälkeen.

Ripittää: tiimi toimii, kun annetaan palautetta.

Tosin katolisen kirkon maailmassa tämä tarkoittaa papin ja kuoripojan välistä toimintaa. Eikä se ole kaunista katsottavaa.

Markus piti Ellun ripitysintoa lähinnä äidillisenä huolenpitona, miehen omaan toimintaan näillä kurinpalautuksilla ei ollut mitään vaikutusta. Mies tiesi omat rajansa, jotka olivat tosin aika häilyviä. Siitä Markus kuitenkin pitää aina huolen, ettei Aleksi lähde vieraiden naisten matkaan. Liha kun saattaa aamuneljältä olla heikko, vaikka mieli olisi kuinka vahva. Muuten kaikki menee yleensä ihan hyvin ihan omalla painollaan.

Ellukaan ei jaksanut enää vuoden jälkeen puhkua parhaalla tarmollaan. Alkuaikoina sekä Aleksin että Markuksen kuulo oli välillä ollut koetuksella, nyt pataluhaksi haukkuminen oli paljon laimeampaa. Toisaalta Ellu ei koskaan antaisi Markukselle sitä nautintoa, ettei joku kerta sanoisi enää mitään.

Tämä perinne ei johtunut siitä, että Ellussa olisi pirttihirmun vikaa sen enempää kuin muissakaan naisissa. Ellu vain tiesi Markuksen hyvin rajallisen moraalin ja Aleksin alttiuden joutua mitä ihmeellisimpiin tilanteisiin. Ja poliisin ammatissa toimivalla ihmisellä moraalikysymykset saattavat joskus aiheuttaa päänvaivaa.

Tällä kertaa palaute koski tietysti putkayötä. Ja tällä kertaa palautteeseen oli ihan oikea syykin, Ellu kun oli saanut työpaikallaan kuulla kyseisestä yöstä siitä lähtien. Ja tulisi varmasti kuulemaan asiasta vielä useamman vuoden ajan.

Tällä hetkellä Ellu oli kuitenkin keittiössä kattamassa pöytää. Apua hän ei sinne tarvinnut tai suvainnut, mikä sopi pojille oikein mainiosti. Olohuoneen sohva oli paljon mukavampi paikka verrattuna seisoskeluun keittiössä.

”Hei mites se Gigglinin nainen... Millakos se oli?”, Aleksi kysyi.

”Milla, joo. Siitä tuli tasapeli.”

”Mites se on mahollista? Luulis että tommosessa pelissä aina toinen häviää.”

”Yksinkertasta... se joutu myöntämään, et miekin osaan käyttäytyä ihmisiks niin halutessani. Mut ei myö menty sänkyynkään.”

”Eli tavallaan sä kuitenkin hävisit... sä menetit kahden aterian hinnan, kun menit viemään sen Figaroon.”

”Yhen aterian verran.”

”Etkö sä tarjonnu?”

”Tarjosin... ihtelleni. Tasa-arvoa, kato.”

”Niin joo. No hävisit sä kuitenkin yhden aterian hinnan.”

”No joo, jos sen haluaa noin perverssistä näkökulmasta kahtoa... mut mie piän sitä tapausta vielä avoimena. Sillä on miun numero. Kahtotaan miten käy.”

Tytöt koputtivat oveen ja Aleksi meni avaamaan. Ellu ja Markuskin hakeutuivat lähemmäs ovea nähdäkseen, minkälaisen tytön Jenni toi mukanaan. Tämä kun ei ollut ihan jokapäiväistä, että Jenni toi seuralaisen mukanaan. Itse asiassa Markus ja Ellu eivät olleet koskaan nähneet Jennin seurustelukumppania, ja vakipanoistakin vain ani harvan.

Ovesta astui sisään sädehtivä Jenni ja hieman hämillään olevan oloinen Tiia. Markus tosin huomasi heti, että Tiialla oli kiihkeät silmät. Eikä vartalokaan ollut ollenkaan hassumpi. Ehkä hieman lautamainen, mutta isot tissit ovat Markuksen mielestä enemmänkin lehmiä varten.

Nopeiden moikkailujen ja esittelyiden jälkeen koko porukka jämähti hetkeksi olohuoneeseen juttelemaan mukavia. Tiia vilkaisi Aleksia muutamaan kertaan. Joku miehen olemuksessa ja vartalossa miellytti heti Tiiaa suunnattomasti. Jos saisi vaikka yhdistettyä Jennin aivot ja Aleksin vartalon... nam. Ei! Ei tuollaisia saa ajatella! Luoja!

Tässä sitä taas nähdään luterilaisen uskonkatsomuksen vaikutus ihmisiin. Parisuhteessa olevan ei olisi luvallista haaveilla ja/tai fantasioida, koska se on olevinaan väärin.

Edes Martin Luther ei saanut tähän mitään rotia, joten ei Lutherkaan mikään kaikkivaltias ollut. Kova jätkä kylläkin, pelasti meidät pohjoisen kansat katoliselta kirkolta.

Aleksiin päin vilkuilu saattoi johtua siitäkin, että Tiia kaipasi nykyisellään seksiin pientä lisämaustetta. Seksi on Jennin aina yhtä upea kokemus, siitä ei ollut kyse. Itse asiassa aivan saatanan upea. Mutta siitä puuttui se jokin. Eli se pieni, tai joskus vähän isompikin, uloke. Mutta kai senkin puutteeseen joskus tottuu. Ja sillä välin voisi strap-on tai joku vastaava auttaa... nam.

Juuri tällä hetkellä Tiia ei kuitenkaan haikaillut ulokkeiden perään. Hän tunsi olonsa samanlaiseksi kuin ala-asteella, kun piti pitää esitys luokan edessä. Eli hyvin epävarmaksi. Eikä tilannetta voinut helpottaa kuvittelemalla yleisö alastomaksi. Jennin kuvitteleminen alastomaksi olisi vain saanut Tiian saman tien märäksi.

Ellu oli kokenut saman aiemmin ja tiesi, miten vaikea tähän tiukkaan kolmikkoon oli murtautua. Joten hän otti äidillisesti tilanteen haltuunsa ja pyysi Tiian keittiöön auttamaan pöydän kattamisessa. Tiian mentyä Jenni nykäisi Markusta hihasta ja sanoi hiljaa:

”Nyt ei sit mitään kommentteja Tiiasta. Oli jo tarpeeks vaikeeta saaha se tulemaan tänne.”

Markus mietti hetken:

”Okei. Sovitaan että jos sie kerrot, millasta seksi Tiian kanssa on, ni mie lupaan käyttäytyä.”

Jenni mietti hetken:

”Okei. Seksi on upeeta. Tiia on iha uskomattoman taitava sängyssä. Nimesinki sen jo semi-ammattilaiseksi. Ja se vartalo...”

Jenni siirtyi hymyillen ruokapöydän ääreen, jättäen Markuksen hetkeksi ajatuksiinsa. Markukselta pääsi hiljainen tukahdutettu ääni. Juuri sellainen, joka tulee kun kiusataan eläintä nimeltä mies. Markus tosin arveli, että Jenni valehteli tai ainakin suurenteli jonkin verran. Joka tapauksessa mielikuva, jonka Jenni sai luotua, oli varsin kiehtova.

Samalla Markus nautti näistä pienistä sanailuista. Jenni edusti Markukselle nykyisellään pysyvintä ja normaaleinta ihmissuhdetta, mitä naisiin tuli. Ja ehkä tulee koskaan olemaankaan. Paljon riippui siitä, miten Cobijan kanssa menisi. Tosin Markus ei vielä ollut tehnyt minkäänlaista päätöstä Cobijan suhteen.

Markus meni viimeisenä pöytään. Tarjolla oli Ellun spesiaalia, joka tosin ei ollut sen ihmeellisempää kuin broilerin rintafileetä auringossa paahdettujen tomaattien ja valkosipulimarinoitujen oliivien kera sekä valkoviinillä maustettua uuniriisiä. Toisin sanoen kyseessä oli automarketin ruokahyllyistä kaivettu ateria.

Pöydässä juttu luisti vanhaan malliin. Tiia oli enimmäkseen hiljaa ja seurasi muiden yhdessäoloa. Onko oikeastaan edes olemassa muuta keinoa uutena tyyppinä tutustua kaveriporukkaan, jotka ovat tunteneet toisensa jo vuosia?

Muita luonnollisesti kiinnosti Tiia, joten sekalaisia kysymyksiä tuli vähän väliä. Niihin Tiia vastaili parhaansa mukaan, pysyen samalla jollain tavalla keskustelussa mukana. Jenni rauhoitti omalta osaltaan Tiiaa pitämällä aina välillä pöydän alla kädestä kiinni. Tiia yllätti itsensä huomatessaan, että tähän kaikkeen voisi vaikka tottua.

Markus olisi halunnut kysyä, että ’mitä te tytöt teette siellä pöydän alla?’, mutta ei viitsinyt. Hän kun oli luvannut käyttäytyä tämän illan ajan. Hitto. Asia nimittäin kiinnosti Markusta suunnattomasti. Mihinkäs mies karvoistaan pääsee.

Muutoin ruokakeskustelu käsitteli varmaankin niitä tavallisia aiheita, joita aikuiset ihmiset keskenään juttelevat. En pysty sanomaan sen tarkemmin, koska en oikeastaan seurannut koko asiaa. Tiedän, olen kertoja joten minun olisi pitänyt keskittyä asiaan. En vain jaksanut seurata niin tarkasti, minulla oli parempaakin tekemistä.

Joten hyppäämme sen osion yli. Jos tämä jää kaihertamaan, niin valita asiasta Kustannuspäällikölle. Joutuupahan sekin mies tekemään jotain palkkansa eteen.

Yksi mielenkiintoinen aihe ruokakeskustelussa kuitenkin oli.

”Hei, meillä on edelleen tekemättä juhannusveikkaus”, Markus muisti yhtäkkiä.

”Perskele, niin onkin. Mä haen paperia, ni tehään se saman tien”, Ellu vastasi.

”Juhannusveikkaus?”, Tiia kysyi varovasti.

”Kuinka monta hukkuu ja kuinka monta kuolee liikenteessä”, Markus täsmensi.

”Mikä teillä on panoksena?”, Tiia jatkoi.

”Pullo voittajalle”, Markus selvensi.

Muut heittivät omat veikkauksensa, mutta Tiia kohteliaasti kieltäytyi osallistumasta.

”Älä nyt vaan sano, että siulta on menny joku juhannuksena?”, Markus kysäisi.

”Ei... ei mitään sellasta. Mutta tuntuis vaan pahalta, jos mä voittasin tämmösen vedon.”

”Ymmärrän”, Markus sanoi nopeasti.

”Sinä?!”, Jenni huudahti.

”Tä?!”, Markus huudahti takaisin, ”Enkö mie saa olla ymmärtäväinen ja myötätuntonen?”

”No toki saat. Tuo vaan yllätti”, Jenni vastasi.

Juhannus 2011: oikeat luvut olivat 2 hukkunutta ja 4 kuollutta liikenteessä. Veikkauksen voitti Aleksi, jolla luvut olivat 7+5. Muut veikkasivat vielä enemmän yläkanttiin.

Palkkiona oli pullo Gambinaa.

Ruoan jälkeen Tiia ja Jenni jäivät auttamaan Ellua pöydän siivoamisessa. Jennillä oli lisäksi tällä kertaa drinkkimaisterin tehtävä, joten hän kaivoi samalla repustaan juomatarpeita. Pojat siirtyivät sillä välin parvekkeelle luomaan suunnitelmaa illaksi. Aleksi kysyi Markukselta tuota äskeistä kohtausta:

”Mikä toi juttu tosta veikkauksesta oikeen oli Tiian kanssa?”

”Etkö sie oo nähny, miten onnellinen Jenni on? Se jopa suostu oikeesti harkihtemaan sitä miun toimistotyöntekijän paikkaa, kun lupasin saman palkan kuin mitä se saa nyt. Mie oikeesti tarviisin luotettavan tyypin siihen hommaan. Ja mie luotan tässä maailmassa noin puoleen tusinaan ihmiseen.”

”No niinpä tietysti.”

”Ni et kai sie luullu, että mie oikeesti arvostasin tollasta kainoutta?”

”No, hetken ajan tossa, mä saatoin jopa epäillä moista.”

Jennikin ilmestyi parvekkeelle, tuoden samalla pojille drinkit. Jenni oli vielä muistanut neljän viikon takaa Rantojen miehen antamat juomasuositukset ja oli kehitellyt jotain uutta. Huntersin jäsen B oli tosin suuresti auttanut tässä kehitystyössä. Pojat maistoivat varovasti mitäänsanomattoman värisiä juomia. Maku oli jotenkin tutun oloinen.

”Mitäs meillä tällä kertaa on lasissa?”, Aleksi kysyi.

”Huttus-Jallua”, Jenni vastasi.

Huttus-Jallu: 1 osa Huttunen-hedelmävalkoviiniä (eli se vihreä tölkki) ja 1 osa yhden tähden Jaloviinaa. Voi juoda shottina, mutta ajan säästämiseksi suositellaan nautittavaksi isompina annoksina.

”Aika hyvä haku. Ei hassumpaa”, Markus tuumasi ja tutustui rauhassa uuteen juomaan.

Pienen hiljaisen hetken jälkeen Jenni kysäisi:

”Kertokaas, mitä te aattelette Tiiasta?”

”Ellen olis onnellisesti parisuhteessa, ni veisin sen heti makuuhuoneeseen”, Aleksi vastasi nopeasti.

”Miusta tuollanen tyttö menee lesbona ihan hukkaan”, Markus lisäsi.

”Kiitos”, Jenni naurahti.

”Ainoo, että... Tiia vaikuttaa aika kiltiltä tytöltä”, Aleksi jatkoi, ”Ja muistelisin että sun mielestä kiltit tytöt on mukavia, viattomia ja...”

”... jumalattoman tylsiä”, pojat sanoivat yhteen ääneen.

”No joo. Mut mä haluun uskoa, et Tiian kiltin pinnan alta olis löydettävissä piilevää tuhmuutta”, Jenni myönsi.

”Olikos muuten Tiialla huomenna se kotipeli?”, Aleksi kysyi.

”Joo. Se lähteekin tänään sen takia nukkumaan jo hyvissä ajoin, peli on huomenna jo iltapäivästä”, Jenni vastasi.

”No, se toisaalta helpottaa kuljetuksia tänään, ei tarvii tilataksia”, Markus sanoi.

”Ni Ellu lähtee viihteelle?”, Jenni kysyi.

”Joo”, Aleksi vastasi.

”Meinasitko sä oikeesti mennä huomenna kahtomaan sen pelin?”, Markus kysyi Jenniltä.

”Joo. Tosin mä en tiiä säännöistä vieläkään mitään”, Jenni naurahti.

Aleksi otti maanläheisen lähestymisen asiaan:

”Nehän on ihan helpot. Aattele pesäpallo niin, että Tiian kanssa sä oot jo päässy kotipesään asti. Sen jälkeen katot vaan, että Tiia muistaa polttaa kaikki kilpailijat, joita sinne teiän kotipesälle yrittää tulla. Jos joku kuitenkin pääsee syöksymään Tiian pesään, ni se on huono juttu. Ja toisaalta sekin on huono juttu noin lesbomielessä, jos Tiia innostuu käyttelemään mailaa kovin paljon.”

Markus jatkoi miehisellä näkökulmalla:

”Ja sit jos tulee kolme hutia, eli kolme mailanheilautusta menee kaikki ohi, niin siinä ei enää auta mikään muu kun tehä kaamee syöksy jonnekin päin. Ammattilaispiireissä toi tunnetaan sanonnalla ’homma meni reisille’.”

”Mites sitten se kunnari?”, Jenni kysyi.

”No se on Markuksen juttuja”, Aleksi jatkoi, ”Kunnari syntyy, kun käy yhellä mailan huitasulla kolmessa eri pesässä.”

”Ite asiassa tuota en oo koskaan päässy toteuttamaan. Kahen pesän kanssa mie oon joskus ollu yhtä aikaa.”

”Voi kuinka romanttisesti sanottu”, Jenni tuumasi, ”Mut tänäänhän ois mahollista yrittää moista.”

”Totta. Sataman Yö on jokavuotinen mahollisuus.”

Sataman Yö: Jyväskylän yö-henkisistä tapahtumista se paras. Roskaruokaa, kymmeniä sekalaisia bändejä ja paljon humalaisia ihmisiä, kaikki sijoitettuna satama-alueelle. Kesto keskiviikosta lauantaihin.

Tapahtumalla ei ole mitään tekemistä Yö-nimisen yhtyeen kanssa. Luojan kiitos.

”Sataman Yössä ois tosiaan tänään esiintymässä Ron Jeremy Big Band. Mut onko alkuillalle jotain ohjelmaa?”, Jenni kysyi.

”Mie tiiän yhet kotibileet, jossa vois kävästä”, Markus ilmoitti.

”Oon tainnu kuulla nuo sanat joskus ennenkin”, Aleksi vastasi lakonisesti.

Luku 69 (oikeasti se viimeinen luku).

Pakkohan tämä oli vielä luoda loppuun, maailman hienoin luku edellytti sitä.

...

... jaa-a, ei minulla kyllä ole enää mitään asiaa. Joten pidetään tämä luku tällein siistin lyhyenä. Kiitos, kun luit tämän kirjan. Ja toivottavasti palataan vielä joskus. Ehkäpä silloin paljastan kaiken myös itsestäni... tai no, en nyt kaikkea. Mutta oman sukupuoleni voisin jatko-osassa paljastaa. Sinähän et tiedä vielä sitäkään.

Yritin parhaani mukaan haukkua tässä kirjassa kaikki mahdolliset ihmisryhmät, mutta arvatenkin joitain unohtui. Ainakin tulee mieleen ne kotisohvalla telkkaria katsovat tyypit, jotka eivät koskaan etene jääkaappia pidemmälle. He ovat niin hajuttomia, mauttomia ja värittömiä, ettei niille osaa edes vittuilla. Saatanan vässykät.

oikeudet kirjoitusvirheisiin pidätetään – poliisi pidättää loput
© www.huntersracing.net (2011)